Иван Мартинов
С чисто сърце

chitanka.info

Утро

Като обърна поглед назад, виждам в мрака на най-далечното минало едно зимно утро.

Току-що съм се събудил от сън.

Това трябва да е било онзи дълбок сън, пълен с неизвестност, който започва с раждането и свършва с чудното усещане, че си живо същество, и за който нищо повече не може да се каже.

Лежа в креватчето си и гледам.

В стаята е тихо. Синкав утринен здрач забулва всичко наоколо. Топличко е. Аз дишам леко и ми е тъй приятно, че едва се въздържам да не скоча и се разтичам.

Обръщам се и с широко отворени очи се взирам.

Първото нещо, което привлича погледа ми, е часовникът, старият стенен часовник с ръждива верига вместо пружина. Той цъка равномерно и от време на време издава странни звуци. Много ми се иска да открия какво има в неговата лъскава кутия. Вслушвам се. Освен познатото вече тик-так до слуха ми достига още и някакво мъркане. Трепвам. Веднага вниманието ми е грабнато от котката с големите, взиращи се в мене, жълти като пламъци очи. Тя се е свила на масата и ме наблюдава с любопитство. Дали от цъкането на часовника или от блесналите зеници на котката, не мога да кажа с положителност, но ми става страшно и аз бързо се мушвам под завивката. Минава минута, две, три… Откривам глава и пак поглеждам. Котката я няма, а часовникът не е вече тъй страшен, както ми се бе сторило първия път.

Кой знае защо — може би поради любопитство, а може би защото още не съм успял да разгледам всичко, — започвам да се взирам по-внимателно около себе си.

Освен моето легло в стаята има и друго — много по-широко, с отметнати завивки. Но то е празно. Аз ставам.

Леглото ми — мъничко желязно креватче с мрежа, която се вдига, за да не падам — се намира до прозореца. Нещо ме подмамва да се обърна. Струва ми се, че светлината, която иде отвън, е причина да се събудя и да разбера къде се намирам. Долепвам чело до запотеното стъкло и поглеждам.

Зима. Дълбок сняг покрива земята. Клоните на дюлята са натежали от сняг и висят някак необикновено приведени.

Дворът е пуст. Само две кокошки и един петел ходят насам-натам и оставят по бялото поле разперени трипръсти следи. Едно черно куче с рунтава опашка прибягва и се скрива под сайванта, дето има наредени дърва и се виждат плазовете на голяма шейна.

Скоро гледката на двора ми омръзва и аз пак се обръщам към стаята.

До отсрещната стена е долепен долапът с наредените в него чинии и чаши, до него — плетеното ковьорче над леглото, една картина на млада жена в бяла рокля и с венче на главата и нищо, нищо друго… Изведнъж започвам да се чувствувам самотен, тъй самотен и изоставен, че ме обзема страх. Иска ми се да бъда спокоен, а не мога. Усещам как треперя, като че някой протяга към мене ръце и иска да ме грабне. Очите ми се изпълват със сълзи и аз заплаквам.

Рева и неизвестно защо от собствения ми глас, висок и гръмлив, ми става още по-страшно.

Трябва да съм викал много силно, защото скоро вратата се отваря и в стаята влиза майка ми.

Идва при мене, навежда се и започва да ме милва тъй нежно, с такъв топъл, шепнещ глас, че аз заридавам още повече.

— Какво ти стана, миличко? Защо плачеш?

Но аз продължавам да плача.

— Е, стига де, ревльо! — казва мама ласкаво и се изправя. — Почакай, ей сега ще те облека…

Тя започва да ме облича и успокоява.

— Не плачи! Ще дойдеш с мене оттатък, в другата стая. Там е баба ти. Точи баница. Скоро ще я опече. А и коледарите ще дойдат, ще ги чуеш как пеят… Хайде не плачи, че Дядо Коледа не обича глезливите деца! Какъв подарък искаш да ти донесе?

Не мога да се успокоя лесно. Все още хълцам и като се притискам до гърдите й, мъча се да разбера какво е туй „Дядо Коледа“, „подарък“ и „баница“…

Най-сетне мама ме облича, взема ме на ръце и ме отнася в другата стая. Там като че е по-светло и по-приятно. Наредените на печката тенджери врят, капаците им подскачат. Стара жена с очила, паднали ниско на носа й, с много бръчки по лицето, но с големи светли като на дете очи седи на пода пред кръглата софра и със запретнати до лактите ръкави необикновено бързо разточва с дълга пръчка тестени топки и прави от тях големи бели пити. Това е баба ми. Облечена в тъмна рокля и забрадена с кърпа, тя много се пази да не се изцапа, но престилката й е тъй набрашнена, че щом се изправи, от нея се вдига облаче бял прах и започва да вали като сняг по постланата на пода шарена черга.

Баба ме поглежда над очилата си. Усмивката не слиза от добродушното й лице. По едно време тя вдига с точилката тънката, почти прозрачна кора и като я надипля в широката тепсия, посяга към мене и ме щипва по бузката.

— Е, какво, наспа ли се, сънльо?

Мълча и не искам да й отговоря. Свъсил вежди, аз я гледам сърдито, сякаш не ми се радва, а ми се кара за нещо.

— Хайде, кажи де! — подсеща ме мама. — Отговори и баба ще ти даде бонбонче!

— Охо, той не може да говори!

— Може, може, само че е инат. Метнал се е на баща си…

— Ех, пък и ти, дъще, не одумвай човека, грехота е сега, на свят празник! — казва баба поучително, отрива ръце в края на престилката си, бръква в дълбокия джоб на фустата си и изважда оттам шепа сушени сливи и орехи. — Ела, бабиното, ела да ти дам армаган! — и когато аз посягам с ръце, тя добавя: — На, похапни си, па не слушай майка си, че тя не знае какво говори, господ да я вразуми! Къде ли скита баща ти, горкият, из тия пусти нови земи? Ами че войната отдавна свърши, а той все още не се връща…

Поемам подаръка и избягвам при майка ми, като пъхвам глава в скута й. Чувствувам, че обичам повече нея… Ох, колко хубаво е да си има човек майка!

А майка ми в пъстра рокля, препасана с бяло коланче, седи на трикрако столче до печката и бърка с голяма дървена лъжица в една тенджера. Косата й е тъмнокестенява, а лицето бяло, чисто, открито; само носът й, остър и някак непокорно вирнат, малко я загрозява, но затова пък очите й са толкова светли и блестящи, с такъв топъл, мил поглед, какъвто трябва да отговаря на усмивката й, тая нежна майчина усмивка, която помня и до днес.

Баба нарежда в тепсията последната кора, напръсква още веднъж баницата с лъжица разтопена мас и става с пъшкане.

— Уф, старост! — казва тя и пъхва тепсията във фурната на печката. — Я, Тотке, донеси още малко дръвца, че нали знаеш, баницата е хубава, когато се опече добре… Е, сполай на господа, свърших навреме!

Мама излиза и се връща с наръч дърва, а след нея влиза висок, снажен старец с побеляла глава и увиснали мустаци. Щом ме вижда, той издърпва лулата от устата си и като протяга ръце, спуска се към мен.

— О, Ванко! Как си, внучето ми?

Поема ме с големите си силни ръце, издига ме бавно нагоре и мушва мустаците си под брадичката ми. От това ми става тъй весело, че започвам да се превивам от смях и да ритам отчаяно. Усещам как гъделът запълзява по кожата на врата ми, обхваща цялото ми тяло, докато почвам да се задъхвам, и чак тогава дядо ме пуска. Той бръква в джоба на шаячния си панталон, но като не намира нищо, започва да тършува в гънките на червения си пояс и измъква една монета.

— На ти лев за спомен. Ама да го пазиш, че е сребърен — подава ми го той широко усмихнат, с шеговит израз на тъмното си, опалено от слънцето лице. — Ха тъй, чипонос дяволе, да пораснеш голям и стигнеш тавана! — и ме дръпва за ушите.

Дядо сяда на столчето до печката, изважда кожената си кесия с тютюн, натъпква с палеца лулата си, взема с машата въгленче и запалва. Баба сърдито го стрелва с очи.

— Ух, и ти, миришеш на пърлено прасе, да ти опустее тютюнът!

Дядо мълчи и едва се усмихва. От малката му пръстена луличка с дълга опушена дръжка се вият към тавана гъсти облаци дим. Той мълчи малко, после казва закачливо:

— Е, Станке, не се ядосвай! Я виж какъв внук имаме! — и като затваря мечтателно очи, един миг мисли и добавя: — Какъв ли ще стане, когато порасне, а? Искам да го направя колар, да ходи като мене по света…

Баба го поглежда недоволна.

— Мълчи, поразнико! Как можа да измислиш такова нещо?

— Че защо? Лошо ли е?

— Хм, нямаш си други грижи, та си седнал да се занимаваш с празни работи! — поклаща глава тя. — Той, Ванко, ще стане учен човек, даскал, че даскалите ходят все чисти и печелят много пари…

Дядо ми е веселяк — обича да се шегува и да дразни баба.

— Даскал ли? — изважда той лулата от устата си и се засмива. — Празна работа е тая!

— Празна е главата ти, мълчи!

— Че защо? — не спира дядо. — Познавам аз един даскал, учеше в село децата, а ходеше като циганин…

— Глей, ти пак започна твоите брътвежи! — сърди се баба. — Мълчи, срамота е! Искаш да го правиш колар като тебе, та да зачерни и той някоя нещастница като мене. Голяма прокопсия да бъдеш колар! Да миришеш на тор и слама, а? Я по-добре иди и нацепи дърва, че вече ги свършихме!

— Добре де, ще нацепя.

Дядо прибира лулата си, става и тръгва към вратата. Но в това време отвън някой изтопурква. Чуват се много гласове. Мама изтичва и отваря. На прага застават няколко младежи, преметнали през рамо торби, с дебели дрянови сопи в ръце.

— Добър ден, дядо Ваньо! И на тебе, бабо Станке!

— Добър ден, момчета, добре дошли! — кимва дядо и се дръпва да им стори път.

— Заповядайте, момчета, влезте да се посгреете! — кани ги и баба. — А то тъй, като държите отворено, стаята ще изстине.

Влизат. Всички са отрупани със сняг, но добре увити с качулки и шалове; само лицата им се виждат — зачервени и премръзнали от студ. Заедно с тях отвън нахлува и виелицата. Аз се притискам до мама уплашен. Те приличат на великани, слезли тая нощ от планината.

— Не бой се, сине, коледари са това! — казва мама и ме гали по главата. — Сега ще ги чуеш как пеят… Я, батьовци, започнете!

Един от коледарите дава знак и всички запяват:

Станенине, господине,

стани, порти отвори ни,

че сме дошли скъпи гости,

скъпи гости, коледари.

Като свърши песента, дядо отива при тях и им дава пари, а баба загребва няколко шепи сушени сливи и орехи, после брашно и малко боб, пълни една от торбичките им и ги изпраща до вратата.

— Хай идете си със здраве!

— Да дава господ здраве и в тази къща! — благославя един от коледарите и всички шумно, като се смеят и шегуват, излизат на двора.

Чувам как стъпките им се отдалечават към пътната врата и после отново проечават.

И през целия ден, докато съм буден и играя, до късна вечер из улиците и съседните дворища се носят такива коледарски песни.

Родната ми къща

Къщата, в която живеехме, беше на баба ми. Баща ми, пришелец от едно крайдунавско село, нямаше къща в града.

Всъщност къщите бяха три.

В най-голямата, двуетажна, с две стаи и коридор, живееше вуйчо ми Петко. Долу, в приземния етаж, иззидан от недялани камъни, с груби, но чисто варосани стени, беше кътчето на баба; срещу него, в избата, тъмна и студена, с тясно прозорче към двора, държахме биволите и телицата. Оттам винаги идеше миризма на тор и слама.

Останалите две къщи бяха по-ниски и се намираха под общ наклонен покрив. Едната заемаше по-горната част и изглеждаше по-висока, а другата — по-долната — се бе свила, почти смазана под тежестта на потъмнелите от времето плочи, заловили мъх от дъждовете. В по-високата живееше семейството на леля ми Елена, в по-ниската пък ние. Тук съм се родил и аз.

Дворът беше тесен, постлан с калдъръм, с каменна ограда и тежка дъбова, обкована с железни рамки врата. Тя беше заключена винаги с резето и външен човек не можеше да влезе, преди да повика и му се отвори.

Всичко това баба ми бе наследила от баща си, дядо Стоян Рогача, стар занаятчия, майстор на аби и гайтани, западнал в първите години след Освобождението. Той отдавна бе напуснал този свят, но името му все още се тачеше сред еснафа, още повече че то беше свързано с някакво много забавно приключение.

Веднъж на младини, като отивал на лозето си, дядо ми видял един рогач да кърши младите филизи. Той го подгонил и тичал подир него повече от час, но не могъл да го гръмне и оттогава на подбив всички в градчето му викали Стоян Рогача; тъй си остана това прозвище след смъртта му и върху нас, неговите наследници.

Разбира се, това много ядосваше баба ми и колчем някой на шега и подхвърляше, тя се сърдеше и обидена, дълго време не му говореше. А когато децата от махалата викаха подир някого от нас: „Рогач! Рогач!“ — тъй пламваше, че започваше да ги кълне и гони чак до домовете им.

Предната част от двора беше малка, в нея нямаше нищо интересно за мене, но затова пък задната беше широка и пълна със счупени колела, ритли, главини, разхвърляни спици и наплати. Тук беше и овощната ни градина. Две джанки, дюля и ябълка простираха увисналите си клони току над самия сайвант, дето дядо ми държеше оглавниците, синджирите и остена, а под купчина слама се виждаше шейната с гладки, изтъркани от употреба плазове.

Всичко това ми беше много интересно и аз изгарях от любопитство да надникна и видя какво още има там, но ми забраняваха. И не само на мене, но и на братовчеда ми Петко, годинка по-малък от мене.

Един ден се измъкнах тайно от голямата задна стая, дето майка ми ме бе оставила да си играя сам, и изтичах по чорапи на двора. Изведнъж срещу мене се спусна голямото черно куче с дълга опашка, която то махаше безгрижно. Уплашен, аз се спрях, но не се върнах, а се загледах в него. То също ме гледаше любопитно, приближи се и като ме подуши, изплези език и започна да ме облизва по лицето. В този момент кучешката ласка ми се видя много страшна. Аз нададох вик и се спуснах да бягам, но не към нашата врата, а към задната част на двора. Кучето, навярно помислило, че ми се играе, също се спусна подире ми. Като видях това, аз още повече се изплаших. Тичах, колкото силите ми държаха, тичаше и кучето. Трябва да съм пискал много силно, защото дядо ми, който беше под сайванта, се спусна с остена.

— Ванко, не бой се, сине. Шаро не е лошо куче…

Но аз едва задържах дъха си. Отпуснах се в ръцете му и премалях.

Дойде баба ми, а след нея и майка ми, и леля ми. Но никой не можеше да ме успокои. Аз плачех и треперех.

Разбира се, кучето, в нищо невиновно, беше набито от дядо ми така, че дълго скимтя, свряно в ъгъла на двора. Оттогава престанах да се разхождам сам.

Зимата беше минала. Нито у бабини, нито у лелини, нито у нас се палеха печки. Локвите, доскоро покрити с тънка ледена корица, сега вдигнаха към небето тънка, полупрозрачна пара.

А небето? Небето беше светло и чисто като очите на майка ми! По него не се виждаше нито едно облаче и когато сутрин слънцето се покажеше над покривите, най-напред огряваше нашия двор. По обед ставаше така топло, че мама изнасяше вън столчето и сядаше да плете чорап. Като си свършеха работата, при нея идваха баба и леля: и трите плетяха, предяха или шиеха. Те работеха тъй сръчно и тъй бързо, че аз не можех да следя движението на пръстите им.

На мене вече ми позволяваха да излизам сам на двора; пък и не само да излизам, но и да се разхождам свободно, където си искам, дори и в задната част. От Шаро не се боях вече, с него станахме добри приятели. Често, като го хващах за кожения гердан с мъниста, аз го развеждах гордо насам-натам и изучавах непознатите места зад трите къщи. Тук най обичах да се заседявам.

Всички дървета бяха цъфнали, дори и храстите край дъсчената сграда, която делеше нашия двор от чуждия. Джанките бяха отрупани с бял, а ябълката и дюлята с бледорозов цвят. В клоните им жужаха пчели, кацаха от цвят на цвят, летяха пъстри пеперуди.

Хубаво, хубаво е да живее човек сред такава градина, да се радва на цветята, да слуша песента на птичките, да гони пеперудите! Никога няма да забравя това отдавна отлетяло време. Колчем си спомня за родната ми къща (тя отдавна е съборена и на нейно място е построена друга, по-голяма къща), сърцето ми се свива от мъка…

Майка ми

През дългите зимни вечери майка ми обичаше да събира жените от махалата на седянка у дома. Те се нареждаха около запалената печка, слагаха в котела да ври царевица, надяваха къделите или грабваха иглите и започваха да предат и плетат, а в туй време някоя току подхващаше песен:

Имала мама, имала

до девет сина невръстни,

един от други по-малки,

а най-малкият Стоянчо…

Останалите пригласяха с тихи, кротки гласове, свели глави, за да скрият една от друга сълзите си. Песента се лееше тиха и жалостива, че дори и на мене сърцето ми се свиваше от мъка. О, няма нищо по-тъжно от тия стари, изпълнени със сълзи песни, които се пееха по седенки и сборове! Ала майка ми не можеше да търпи дълго провлечения като плач глас и току прекъсваше:

— Я стига си вила, како Пено, като на гробища! Хайде да запеем друга, весела, че да ни спори повече в работата! — и като се нагласяваше по-удобно на миндерчето, тя викаше с висок и звънлив глас:

Обичам, мамо,

в село да дойда,

в село да дойда,

либе да си видя…

— Ух, мари Тодоро! — провикваше се някоя. — Как ти дойде на ум тая, ма?

И всички започваха да й пригласят — развеселени, щастливи, доволни.

Жените обичаха майка ми заради веселия й прав. Прочута бе тя из махалата, та дори и в целия град с нейното умение да се весели и да прекарва безгрижна времето си.

Беше дребна и слабичка, но пъргава и жива като невестулка. Когато се заловеше за работа, ръцете й сякаш бяха сновалки. Обичаше работата, ала повече обичаше да събере дружки, па да се вдигнат и отидат на разходка някъде извън града, в полето или горе на хълма, да викат там и пеят до насита. Нищо не я спираше — ни това, че бе омъжена и имаше дете, ни заплахите на баба ми, която викаше подир нея:

— Тоте ма, Тоте! Къде отиваш по това време? Та ти не си вече мома, мари! Я хайде, върни се при детето си, скитнице, че като си дойде онзи, лудият музикант, не знам какво ще те направи.

А майка ми тръсваше глава и се изсмиваше безгрижно.

— О, пък ти ма, мале, стига си викала! Какво лошо правя? Нека си походя, додето съм млада, че после и да ме караш, няма да мога…

Такава беше майка ми!

Едва шестнадесетгодишна, чула, че в Габрово търсят момичета за фабриките, грабнала една бохчичка с дрехи и тръгнала на път. Постъпила в една предачна фабрика да учи занаят. Настанили я в общежитие. Били дванадесет момичета, майка ми — най-младата сред тях. Работила тя, каквото работила, но един ден дошъл някакъв работник и им казал, че от днес ще стачкуват и всички напуснали работа. Майка ми не знаела какво е това „стачка“, ала и тя отишла с тях на площада. Цял ден викали, пели, играли. Дошли отнякъде двама мъже и им говорили — речи произнесли, после се явила полицията и ги разгонила. Всички се прибрали по домовете си, само момичетата, които живеели в помещението на фабриката, останали на улицата — собственикът не искал да ги пусне.

— Вървете си! — казал им той. — Щом сте недоволни, насила не искам да ми работите. Хайде, очите ми да не ви видят!

Една след друга се пръснали. Но майка ми и още две други момичета нямало къде да идат. Поседели пред вратата на фабриката, почакали, па по едно време огладнели и започнали да се молят на пазача:

— Пусни ни бе, бай Серафиме, барем да си починем, па тогава ще си ходим…

— Не, не може! — отсякъл верният слуга. — Господарят тъй нареди.

— Ами че ние имаме вътре дрехи!

— Добре. Дрехите може да си вземете и — да ви няма!

Събрали си те багажа и тръгнали. Къде? Всеки в своя роден дом. Майка ми нямала пукнат лев хляб да си купи, та не за билет по влака, а три дни път имало да бие. Нямали пари и другите момичета. Те били от едно село по пътя за родния град на мама. Помислили, помислили, па тръгнали.

И пристигнала майка ми дома си, ама едва я познали — толкова измършавяла от умора и глад била, цял месец не могла да се съвземе и оправи.

Постояла до другото лято, походила с момите, па един ден казала: „Ще ида, мамо, да си търся работа в София“. От тия думи главата на баба се замаяла. „Стой, не думай, дъще — казала й тя, — че ако чуе баща ти, езика ще ти откъсне!“ А тя: „Тате не ми е господар на живота! Каквото реша, туй ще бъде!“. Събрала си дрешките в бохчичката и пак запрашила. Цанила се слугиня у някакви богаташи. Стояла, що стояла там, но една сутрин рано си дошла. Баба нищо не й казала, само си помислила: „Ех, скитнице, кога ще те оженя, та и ти, и аз да мирясаме!“.

Майка ми престанала да ходи насам-натам, дори съвсем се прибрала вкъщи. Пораснала вече, станала мома за женене. Но колкото и да била голяма, тя си оставала все същата палава лудетина. Ерген за нея не се намирал!

Мъничка и слаба, с бяло личице, но с вирнато, остро носле, тя не можела да привлече погледа на нито един момък. Пък освен това дядо ми по това време се пропил, западнал и започнал все по-малко да внася вкъщи, та си останала без рокля, дори нямала едни свестни обуща, за да излезе на хорото като другите моми, а все вкъщи седяла.

Имала тя една приятелка, по-голяма от нея, и двете дружали, но понякога се сърдели и със седмици не си говорели. Мина, тъй се казвала приятелката й, била висока и стройна хубавица, пък и от богато семейство. Годеникът й бил един от младите подофицери от военната музика в града. Силна била тяхната любов и те щели да се вземат, но се намерил някой, който одумал момчето и казал на Мина, че музикантът си имал друга изгора. Разсърдила се тя и не искала, глупачката, повече дума да чуе за него. Какво не правил той, какво не струвал, за да я разубеди — и тъй, и иначе, но тя не искала и да чуе. Тогава и той се разсърдил, махнал с ръка и я зарязал.

Една сутрин, като отивала рано на фурната за хляб, майка ми срещнала старши подофицера, Мининия годеник. Смутила се тя, защото била обута с налъми на бос крак, пък била и разрошена, неумита. Поискала да го отмине, но той я спрял.

— Къде си ходила толкова рано, Тотке?

— На фурната, бати Цеко.

— А какво правиш?

— Че добре съм… — засрамена отговорила майка ми и навела глава, после го стрелнала дяволито с очи и попитала: — А ти защо не се срещаш вече с Мина?

— Мина не ме иска.

— Защо? — престорила се майка ми, уж че нищо не знае.

— Бил съм пияница и комарджия. А пък аз, Тотке, че пия — пия, че играя на комар — играя, ама като се оженя, няма вече да правя това…

— Ами че ожени се, кой ти пречи!

— Не ме искат момите, Тотке.

Погледнала го майка ми. Бил напет момък, с малки черни мустачки. Особено й се харесала униформата му с нашивки върху пагоните — три лъскави лентички, които блестели като злато! Не й се харесвали само ботушите му — широки, изкривени отпред, а горе, до коленете, разпрани. Поогледала го тя, поогледала го, па се усмихнала и му рекла:

— Е, защо пък да не те искат момите? Я какъв ерген си!

— А ти харесваш ли ме, а?

— Па защо да не те харесвам? — засмяла се майка ми.

— Добре, Тотке. Щом ме харесваш, хайде да се вземем! Ела да ти купя симид!

Върнала се тя на фурната. Купил й той два симида, уговорили се къде да се срещнат вечерта и си отишли.

Прибрала се майка ми у дома, но на баба ни дума. Две седмици по-късно тя избягала и пристанала на баща ми. Дядо ми, като научил, толкова много се разсърдил, че отишъл в кръчмата на бай Пенко Гечев, дето е в горната махала, напил се и като се върнал вкъщи, взел секирата и тръгнал да търси майка ми и баща ми. Но от тях никаква следа — приятели ги скрили в къщата на един циганин, дето пренощували и прекарали там до деня на сватбата.

На другия ден след венчавката дядо ми, който не отишъл в черква, пак се напил, но този път не ги гонил да ги съсече, а легнал в яслите при биволите и три дни прекарал там и все плакал. А на четвъртия баба го повикала да се качи горе, че дошли младите ръка да му целуват.

Станал той, отърсил сламата от дрехите си и влязъл при тях. Баща ми и майка ми поискали прошка. Дядо се разчувствувал, извадил кесията си, дал им по два златни наполеона, повикал гайдар, поръчал да купят вино, заклал суро агне, па като дигнал една сватба, та чак от съседните махали се събрали хора. Дошла и военната музика — зер, жени се техен другар! Станала такава една сватба, каквато никой до това време не бил запомнил. А после съм дошъл на този свят и аз…

Хармането

Някога родният ми град Ловеч бил много по-малък. Разположен бил на десния бряг на река Осъм, в подножието на скалистия хълм Стратеш.

Тесните и криви улички, постлани с калдъръм, водели нагоре към върха. Къщите от двете страни на уличките били тъй близо прилепени една до друга, че покривите им почти се допирали. Те били повече едноетажни, но имало и двуетажни — с малки еркерчета и чардаци, с дървени пармаклъци и вити дъсчени стълби. Чудни резби оставили по таваните и вратите изкусни тревненски майстори. Това личи дори и сега. Отвън фасадата е украсена с всевъзможни дървени орнаменти, с пезули и конзоли, а прозорците са здраво обковани с железни пръчки — защита някога от нападението на еничари и башибозуци. Дворчетата са все тъй малки и тъмни, но чисти и спретнати, с овощни градини и навеси за дървата, подредени от стопаните като кибритени клечки. Всичко тук напомня за добрия ред, който е съществувал от векове. Още е запазен дъхът на старинност и минало величие. Градът и днес не е променил своя живот — тих и спокоен, скрит от окото на чужденеца. В далечното старо време тук никой не е могъл да проникне зад високите каменни огради с тежки дъбови врати, обковани с железни рамки.

Такава е била Вароша, старата част на града, през ония далечни времена, когато господар в нашата страна е бил турчинът, такава е била тя и през моето детство, такава е почти и сега.

В древността градът се е наричал Мелта и е бил една от крепостите на римляните по пътя през Мизия за Дакия. Стар римски път, останки от който са запазени и сега, е водил по околните височини и е опасвал града, а на върха на хълма, точно над короната от скали се е намирала крепостта, защитена естествено от долината на реката и от един подвижен мост откъм северната страна, дето е била вратата; там сега са останали жалки развалини и в тях се въдят само змии и гущери, вият се ястреби и орли.

По-късно славяните построили на отсрещния хълм още един квартал, наречен Дикисан, който по стила на архитектурата си не се различава много от старата част и е нещо средно между нея и новите квартали долу, в полето, дето са били харманите на ловчанци и оттам и името на тази част — Хармането.

Дълъг дървен мост с покрив и дюкянчета от двете страни, построен към средата на миналия век от стария майстор Колю Фичето, съединява Вароша с останалите две части на града. По него някога са минавали кервани от коли на път от Русчук и Търново, през Орхание и Арабаконашкия проход за София и Южна България.

Чуден мост! През зимата топъл, а през лятото хладен, с лекия дъх на влага и прах, на катран, газ, манифактура и цървули — една тънка смесица от миризми, която му придавала особена красота — мостът с неговата неспокойна и оживена атмосфера в пазарни дни, когато селяните идвали да си купуват разни стоки, беше рядка, потъмняла от времето старина, постижение на самобитното народно изкуство.

Такъв го помня и аз. Но преди тридесет години злосторническа ръка го запали и унищожи![1]

Сега на негово място е построен друг — железобетонен, пак с покрив и дюкянчета, ала вече няма онова очарование, което се излъчваше от всяка частица на стария дървен мост.

И Ловеч се е променил. Нови квартали с широки и прави улици, с хубави модерни къщи сред потънали в зеленина дворчета са се ширнали по двата бряга на реката.

А някога…

Някога Хармането беше в края на града. Оттук нататък вече започваха нивите и зеленчуковите градини, а зад малката рекичка, на ниския, заоблен хълм Червен бряг, бяха лозята.

Затварям очи и мислено се пренасям в онова време.

Улицата пред нашата къща беше широка, покрита с калдъръм от огладени речни камъни. Къщите от двете й страни се губеха сред овощни градини. Тихо и пусто. Рядко минаваше човек. Въздухът трептеше от лятната мараня. Едва привечер, когато слънцето слезеше ниско на запад и откъм склоновете на Стара планина полъхнеше хладен ветрец, започваше да се оживява. Тогава жените излизаха пред портите, сядаха на столчета с плетки в ръце или с хурки, затъкнати на кръста, и повеждаха тих разговор…

Зиме дебел сняг покриваше малкото площадче в горния край, дето бе фурната на кака Пена, а пред нея двата големи салкъма с накацалите по тях гарги. Децата от цялата махала се събираха на пързалката. Кънтеше просторът от весел, безгрижен смях и до късна вечер се чуваха викове, крясъци, песни. А лете тук ставаше хорото и се събираха младите на приказки. Излизаше бабин Ганин Дани с гъдулката си и дрънкаше ли, дрънкаше по струните с изкривените си от ревматизъм пръсти, а тънките му мустачета хитро потреперваха. На сирница пак тук ставаха тържествата, които обикновено завършваха с бой, а често и намушкване с нож или пукване на глави със сопи. Прочута беше нашата махала Хармането, прочута беше тя не само с хората си — буйни и размирни, готови веднага да налетят на бой, но и с веселбите си.

Ала най-прочута беше нашата улица. Аз и сега не мога да разбера защо тя се наричаше Шаранполя.

Започваше тя отгоре, от Дикисаня, спускаше се надолу и извеждаше далече, до моста и бахчите, дето бе циганската махала. През лятото, когато падаха проливни дъждове, тя се превръщаше на малка, но буйна и опасна рекичка, която никой не можеше да прегази. Често отвличаше кози, агнета и кучета. Веднъж отвлече един пийнал си търговец, дошъл да продава на жените макари, ластици, игли и разни други дребни стоки. В такова време мама не ме пущаше да изляза вън от портата и аз надзъртах през пролуките й. Като преминеше дъждът и водата се оттечеше, все още оставаше да се оцежда по средата малко поточе, в което по-големите деца газеха и търсеха домъкнати от пороя предмети.

Първата си по-далечна обиколка направих, когато бях на три години.

Летен ден. Слънцето припичаше. От задуха кокошките климаха със зинали човки в сянката на черниците, а гъските и юрдечките се гмуркаха в локвите, останали след падналия през нощта дъжд. Мама бе заспала на хладовина в голямата стая. Аз се възползувах от това и бързо тръгнах към долния край на махалата, дето не бях ходил досега. Какво ли щях да намеря там?

Вървях бос по нагорещената пепел, но не усещах ни жар, ни задуха — тъй приятно и радостно ми бе, че бях свободен и можех да отида, където поискам. Увлечен в разузнаването на непознатите места, аз забравих всичко…

Спрях се пред някаква телена ограда. С изненада и любопитство гледах какво става вътре. А вътре, в широкия двор, обраснал с трева, някакви чичковци, облечени в сиви дрехи и препасани с колани, ходеха напред-назад по двама и викаха: „Раз-два, раз-два!“. Като стигнеха до оградата, един от тях изкомандуваше: „Кръгом, марш!“. Те се обръщаха и пак започваха да маршируват.

Гледах аз и не можех да разбера защо се бъхтят в тоя пек. А когато се уморих да ги гледам, изтичах по-нататък, преминах малката долчинка и тръгнах по един път с изровени отстрани брегове.

Вървях и не можех да се начудя. Откъде се бе взела толкова много трева? Тя беше избуяла високо, по-високо от мене, люлееше се от вятъра и шумолеше. И колко много цветя, и колко много пеперуди, бръмбари, пчели! Тичах насам-натам, късах едни червени и едри цветове, които се ронеха, щом ги дръпнех, късах и други — синички, с жилави дръжки, и вървях напред, все напред.

Започна да захладява. Неусетно небето се покри с облаци. Далече някъде гърмеше и бляскаха светкавици, но аз не се спирах.

Стана тъмно. Огледах се и видях, че съм сам сред полето и че крайните къщи на града вече не се виждат. Реших да се върна, но пътечката ме отведе до някаква ограда от тръни. Спрях се. Сега накъде? Изведнъж ме обзе страх, неописуем страх и започнах да плача.

Плачех, а над мене проблясваха светкавици и трещеше гръм, сякаш земята се продънваше. Но никой не ми идваше на помощ. Заваля и дъжд. Едри капки зачукаха по пръстта. Тогава седнах под крушата наблизо и отчаян, продължих да хлипам.

Неочаквано някой се спря в мрака и ме попита с тих, фъфлещ глас:

— Момченце, какво правиш тук?

Мълчах.

— Чие момченце си?

Пак мълчах.

— Кажи как те казват!

Блесна светкавица и аз видях, наведено над мене, едно черно лице с разрошени коси, а до него някаква мокра муцуна с две сини и подвижни очи. С още по-жалостив глас заплаках и закрих лицето си с ръце… Няколко мига стоях със затворени очи, после махнах ръцете си и погледнах. Старата жена, която се бе спряла до мене и ме разпитваше, ме хвана за ръката и каза ласкаво:

— Не плачи, миличко, а ела да те заведа при майка ти!

Станах и тръгнах подир нея.

Изведнъж силен гръм разтърси земята и ослепителна светкавица раздра небето. Старата жена се прекръсти и прошепна: „Божичко милостиви, запази ни от гняв небесний!“. В един миг, когато стана съвсем светло, аз я погледнах и едва сега видях, че тя беше прегърбена и толкова стара, че едва вървеше; в ръцете си носеше кошница, пълна с трева, а подир нея крачеше козичка. Но коя ли беше тая немощна баба?

Водеше ме тя, а аз вървях до нея и подсмърчах. Дъждът вече плискаше и по лицето ми се стичаха поточета. Дрехите ми лепнеха на гърба. Стана ми студено, започнах да треперя. Къде ме водеше?

Изминахме пътечката и излязохме на улицата. От време на време светкавицата проблясваше и тогава бабата откриваше пътя и ме теглеше по-силно напред. Неочаквано видях, че се намираме до телената ограда. Дръпнах се и застанах на едно място. Тя се наведе над мене и отново ме попита:

— Е, кажи де, как се казва баща ти?

— Тати.

— А майка ти?

— Мама.

Бабата се изправи.

— Ох, ти, глупавичкото! — каза тя отчаяно. — Още не можеш да говориш, а пък си тръгнало само… Че къде е майка ти, бе чедо?

— Мама — казах само аз.

— Къде живееш? — упорито настояваше старицата. — Кажи, и баба ще те заведе у дома! Хайде кажи, къде живееш?

— Мама! — повторих аз и посочих телената ограда.

— Ох, та това е казарма, бе чедо! — отвърна тя и вече, сериозно загрижена, започна да се ядосва: — Коя ли е майка ти? Сигурно с чер повой те е повивала, щом те е оставила така…

В тоя момент чух гласа на майка ми, която ме викаше, и от радост ли, от страх ли, заплаках още по-високо и така неудържимо, че тя дълго не можа да ме успокои.

Старицата й обясни къде ме е намерила и дори й се поскара, задето ме е оставила да се лутам сам толкова много.

— Ела, чедо, ела, маминото! — каза майка ми зарадвана и през сълзи. — Ох, да знаеш как се изплаших! А баба ти… тя, горката, едва е жива от страх.

Дъждът бе престанал и през облаците, които вятърът прогони, се откри небето, осеяно със звезди. Изведнъж луната изскочи и хвърли достатъчно силна светлина, за да разпозная нашата къща. Мама отвори портата и ние влязохме в тесния двор.

У дома се бяха събрали всички роднини и ни чакаха. Тук беше и леля Елена, и вуйчо Петко, а и много други близки и съседи, дошли да научат какво бе станало с мене. Като ни видяха да влизаме, те станаха да ни посрещнат.

— Е, намери се героят! — каза засмяна леля Елена и въздъхна от облекчение.

А баба ме прегърна и целуна по челото.

— Божичко мили, върна ми се внучето! — и като се изправи, тя с гордост добави: — Че какво мислите вие? Голям е той вече, щом може да ходи сам из нивите!…

— Ти пази детето и много не дрънкай! — скара й се дядо. — А на тебе, Тоте, чуй какво ще ти кажа: много не се заплесвай, че ако нещо стане с детето, мисли му!…

— Ама какво съм виновна аз, бе тате? Заспала съм, а в това време той…

— Стига! Втори път това да не се случва! — каза дядо ми строго. — Ами ако го беше срещнало куче или някакъв друг звяр, а? Я много не се май, ами вземи сухи дрешки и го преоблечи!

При тия думи майка ми млъкна и наведе глава. Тя бързо извади дрехи от големия сандък, обкован с цветна ламарина, и започна да ме преоблича. От този ден вече всички следяха къде ходя, а аз не можех да се откъсна от зорките очи на домашните си, особено от очите на баба.

[1] 1924 год. — Бел.ред. ↑

Баба ми

Баба ми Станка, мъничка, но пъргава женица, по цял ден шеташе из къщи, крак не подвиваше да седне и си почине. Като подредеше и почистеше своето кътче, припваше да помогне на двете си дъщери — най-напред на по-голямата, а после на по-малката; и през целия ден тя беше ту горе, у лелини, ту долу, у нас.

Вечер обичаше да остане по-късно при мене. Дали защото бях по-голям от братовчеда си Петко и вече разбирах всичко — „поумнял“ бях, както казваше тя, — или защото мъжът на леля Елена, вуйчо Марин, беше винаги строг, намръщен и сърдит, а тате още не бе се завърнал от фронта и майка ми беше сама, баба понякога прекарваше нощта при нас. Тогава ми разказваше приказки. О, аз още не съм забравил нейните чудно хубави приказки за онова отдавна минало време, когато по земята ходели безстрашни юнаци, които се борели със зли духове, огнедишащи змейове, за да спасят народа и му дадат свобода и щастлив живот! А после… идваше ред на гъсти, непроходими гори, пълни с вещици и магьосници, които приспиват бедната овчарка, нежна и хубава като звездица, но ето че там, на върха на хълма, има дворец, дето живее чудно хубав момък с добро сърце, който слиза в гората, намира умния старец, съветва се с него и отива да спаси обречената на вечен сън девойка… Баба разказва бавно, с уморен глас, аз слушам и тъй неусетно заспивам. На другата вечер пак отивам при нея и тя пак започва отначало същата приказка, която никога няма да ми омръзне.

Баба беше сладкодумна и не само разказваше приказки, но и самата можеше да съчинява. Когато приказката се свършваше неочаквано за мене и аз бях недоволен от нейния край, започвах да я дърпам и да се моля:

— Хайде, ма бабо, разказвай! Какво е станало по-нататък?

— Това е всичко, сине, приказката се свърши.

— О, бабо ма, разказвай още!

И баба, като клюмаше и дремеше, продължаваше да разказва и макар да знаех, че тя съчинява, все пак й вярвах. А понякога, както говореше, тя изведнъж се сепваше и отваряше очи. По погледа й виждах, че се колебае и че не знае как да продължи. Какво наистина беше по-нататък? Тя ме поглеждаше за миг, усмихваше се и без много да мисли, сякаш нищо не беше се случило, подхващаше друга приказка, но тъй умело свързваше и двете, че аз не можех да направя разлика и ми се струваше, че е една и съща. Ала времето напредваше, сънят надвиваше силите й, баба с въздишка затваряше очи и скоро стаята се изпълваше с дълбоко, тежко хъркане. Аз се свивах до нея страхливо. Най-напред се мъчех да не обръщам внимание на тия хрипливи звуци, а после ме обземаше такъв ужас, че не можех да изтрая, посягах и я будех, като я дърпах за ръката.

— Бабо ма…

— Спи, сине, спи — шепнеше тя в просъница и пак заспиваше, и пак от гърлото й излизаха такива грозни шумове, сякаш душата я напускаше.

— Бабо ма, страх ме е! — виках аз и още по-силно я дърпах, додето тя се събуждаше.

Веднъж в стаята бяхме само двама. Дядо беше заминал с биволската кола на кирия към Сомовит на Дунава, да кара стока за параходите. Мама пък бе отишла с кръстницата Райна на вечеринка и още не беше се върнала, а аз и баба спяхме долу в избата, дето бе нейното кътче. Вън кучето залая и ме събуди. Събуди се и баба, стана и отиде до вратата.

— Чиба, проклетнико! — извика тя сърдито и го пропъди. — Какво си завил? Дано за главата си завиеш, пес мръсен!

Разсънила се вече, тя седна на одъра до мене, взе хурката и слабите й изкривени пръсти започнаха да източват тънка бяла нишка, която блестеше в здрача като сребърна. Гледах с подпухнали от съня очи и ми се струваше, че нейната нишка няма край, че никога не ще се свърши. Но по едно време нишката се скъса, а баба, като наплюнчи двата си пръста, бързо я усука и продължи да преде. Тогава не изтърпях и попитах:

— Защо се скъса, ма бабо?

— Ами че тъй, сине, скъса се…

— Ама защо? Защо?

— Защото е тънка.

— А защо е тънка?

— Ех, ти, само питаш! Я спи, спи, че утре трябва рано да ставаш…

— Защо, ма бабо?

— Защото човек трябва да става рано.

— Ама питам, защо трябва да става рано?

— Тъй. Нали ще ходите с майка си на гости. Хайде легни си и затвори очички, а като заспиш, при тебе ще дойде едно бяло ангелче и ще те помилва…

Но никак не ми се спеше. Нещо се бе надигнало в гърдите ми и страшно много ми се искаше да говоря за туй-онуй, да бъбрим с баба за каквото и да е до насита. А за ангелчето знаех, че е измислица! Баба искаше да ме накара да си легна. Станах от одъра и отидох до малкото прозорче, което бе ниско долу, почти се опираше до плочите на двора.

Вън лежеше тежка зима. Земята беше замръзнала. Дворът беше натрупан с купчини сняг, изметен и събран през деня от баба. Двете по-малки къщи отсреща, нашата и на леля Елена, и къщите на съседите едва се виждаха от големите преспи, навеяни от зимната вихрушка. Те се гушеха под своите бели снежни калпаци и само комините им още димяха, а прозорчетата светеха в тъмнината като очи на котка.

Синкав полумрак обгръщаше всичко наоколо и аз видях как кучето прибягна към задната част на двора. Откъде ли идеше тая светлина? Високо, в синьото и студено небе, сред безброй трепкащи звездици се бе издигнала месечината точно над покрива на нашата къща и сякаш с единия си рог искаше да среже като със сърп комина. Някаква котка се бе покачила на покрива и зловещо мяучеше, а от това ми ставаше някак много страшно. Бързо побягнах на широкия одър, завих се с кълчищната черга тъй, че само през единия крайчец да поглеждам, и се спотаих.

В стаята беше тихо и здрачно. Малка газена лампа със счупена шийка на стъклото бе поставена в пезула и от нейната мътна, зеленикава светлина едва се виждаха стените, подът, таванът. Взирах се и виждах колко опушени бяха гредите. Усещах как някаква тежка ръка затваряше клепките ми и притискаше очите ми. Не исках да спя и се борех с тая невидима ръка, но настъпи миг, когато нишката на живота ми сякаш се скъса, както нишката на бабината къделя, и аз потънах в мрак…

На сутринта се събудих късно. Озърнах се. Баба я нямаше. Вместо нея в стаята влезе майка ми и започна да ме облича.

— Хайде, маминото, ела си у дома! Баба ти отиде на черква, да запали свещица пред иконата на свети Ивана…

— Кой е този свети Иван, мамо?

— Той е един благ старец с бяла брада, защитник на бедните хора. Ти на него си кръстен, сине.

Но тоя отговор не ме задоволяваше.

— А от кого защищава бедните хора, ма мамо?

— От богатите, сине.

— Ами кои са бедни и кои богати?

— Ех, ти, малък си още за тия работи! Като пораснеш, ще научиш…

Мама ме взе на ръце и като припна по двора със скърцащи по снега стъпки, ме отнесе у дома. А колко хубаво беше там, в нашата малка стая, дето печката бумтеше и нещо вреше в голямата синя тенджера!

Скоро баба се върна. Тя беше облечена цялата в черно, с дълга до земята, надиплена фуста, с кадифено кожухче и черна лъскава шамия, над която на гърба висеше малка, сплетена косичка; в ръцете си държеше китка босилек и чаша със светена вода. Лицето й, зачервено от студа, сияеше от усмивка, а големите й, топли и блестящи очи ме обливаха със светлината си. Като натопи босилека в чашата с вода, тя размаха ръка и започна да ме ръси по челото.

— Да си жив и здрав, Ванко! Нека свети Иван Кръстител ти донесе щастие и напредък в живота, да станеш голям човек… — благослови ме тя, а майка ми ме повдигна и ме накара да й целуна ръка.

Баба се наведе и също ме целуна, после бръкна в джоба на фустата си и извади оттам геврече и някакви много крехки и ронливи курабийки.

— На, вземи, чедо, па да отида и видя какво прави братовчед ти Петко, че и той ми е внуче — каза тя, взе от мама босилека и чашата със светената вода и отиде в горната къща, у лелини.

Забележителен човек беше моята баба. Останала от малка без майка, тя прекарала детските си години сам-саменичка. В блъскане и труд минал целият й живот. Като станала мома, явили се сватовници и я склонили да се омъжи за дядо ми Иван — тогава скромен момък, ратай у някакви наши далечни сродници. Баба приела. Купила му тя кола и биволи, па тръгнал той по гурбет пари да печели и дом да храни.

Тежки били времената, но дядо бил трудолюбив и упорит. Ходил той на кирия из цяла Северна България, припечелвал и баба била доволна. Едно подир друго им се родили три деца: най-голямата — леля Елена, после майка ми, а най-малкият — вуйчо Петко. Право-криво животът им вървял из пътя: като добра къщовница, баба умеела от нищо нещо да прави и тъй свързвали двата края, поминували някак. На хляб и сол сядали, както се казва, но залъкът им се услаждал. А пък и времената били други: имало и брашно, и зехтин, чист гръцки зехтин, донесен в кожени мехове, и маслини, а и всичко, каквото душата ти поиска. Ала дошла войната и всичко изведнъж се объркало. Поскъпнал животът толкова, че докато преди една басма за рокля струвала десет пари, сега трябвало да даде грош. Но най-лошото било, че и него сега го нямало…

— Ех, ех, какви времена доживяхме, божке-ле! — често въздишаше баба, седнала до печката. — А едно време…

— Какво е било едно време, ма бабо?

— Едно време ли? — сепваше се тя като че от дълбок сън. — Ух, да не говорим, сине! Лошо беше тогава, много лошо…

— Ами защо е било лошо?

— Защото беше турско, сине!

— Я разкажи, ма бабо, за това време! — хващах се аз за нея и не я пущах, докато тя не започне:

— Тейко ми, дядо ти Стоян, беше човек известен в целия град. Имаше си той дюкян в чаршията, на най-лично място срещу конака. Шиеше аби с гайтани и ширити, каквито никой друг тъй не можеше. Дори и онбашията при него си поръчваше потури и салтамарка. Но нали не бяхме свободни, тежко се живееше тогава, сине. Дойде, да речем, турчин в къщата ти и каже: „Я заколи, гяур, тая кокошка и ми я опържи!“. Ти трябва тозчас да я заколиш, инак той тебе ще заколи…

— Тъй ли, ма бабо?

— Тъй ами, сине! Но ти слушай по-нататък… — и баба, увлечена от спомените, продължаваше тъжната история на своя живот:

— Живеехме ние тъй ден из ден и търпяхме, защото знаехме, че ще дойде край на нашето тегло, ще се освободим. Все по-често се чуваше, че Дядо Иван — тъй викахме, сине, на русина — ще дойде някой ден да бие турчина. Мъжете се събираха тайно, шепнеха си нещо и се готвеха за бунт. Но в нашия край бунт не вдигнаха, а по други краища, и после ние научихме, че башибозуците разбили бунтовниците, отсекли главите им и ги разнасяли по цялата страна. В нашия град не дойдоха, слава богу!

Мина се, не мина година време и отново се заговори за Дядо Ивана. Ето че един ден се пръсна новината — русите преплавали Дунава. Някои разправяха, че като ходили надолу из полето, видели техните съгледвачи. Били едри, снажни хора, яздели на бели коне и имали такива калпаци като на Крали Марко, а в ръцете им блестели саби като слънце. Молихме се ние богу по-бързо да дойдат, защото турците надушиха кого чакаме и започнаха да ни се заканват, че ще ни изколят. Тогава аз бях малка, но всичко разбирах. Майка ми, бог да я прости, беше още жива. Събирахме се ние в малката стая, същата тая, дето сме сега, заключвахме се с резето и мълчахме, треперехме от страх.

Една сутрин чухме гръм. Прелетя гюле над града откъм Стратеш и падна в нивите, някъде към гробищата. Пукнаха и пушки. „Русите!“ — извика някой и всички хукнахме навън. Че като зареваха турците „Аллах, аллах!“ и като побягнаха кой където очите му видят, та за няколко часа градът се опразни. Останаха само българите.

Събрахме се ние на мегдана пременени, натъкмени, с китки в ръце, русите да посрещаме. Излезе напред най-старият, дядо Велю Войводата, що с Филип Тотя по Балкана бе бродил, а подир него попът и няколко момчета с хоругвите от църквата, па даскалите, църковните настоятели и най подире народът. Спираме се пред покрития мост и гледаме. Отгоре, откъм Стратеш, слизат казаци на коне и возят топ. Че като зареваха всички „ура“ и като захвърляха шапки, от радост сълзи на очите им потекоха. Спряха се те, русите де, на площада, дето е сега паметникът. Отива при тях дядо Велю и им казва на руски: „Братцы, спасибо вам за освобождение!“. И поднася по стар славянски обичай на командира им хляб и сол. А той, млад, напет офицер, взема хапка, пийва чаша вино и отговаря: „Братья болгары, да здравствует болгарский народ!“. А народът му отговаря задружно: „Да здравствует русский народ, наш освободитель!“.

Аз бях там с дядо ти Цако, моя брат, той тогава беше малък. Гледахме как се весели народът, как пее песни и играе хоро. Настаниха се русите в най-добрите къщи да нощуват. Всички мислехме, че с теглото се е свършило. Ама не било тъй, сине! Още имало да се тегли и пати…

На другия ден, по обед, тъкмо седнахме да се храним, току привикаха съседите: „Бай Стояне! Како Марийо! Бягайте с децата и се крийте, че турците идат да ни колят!“. Без да прибираме софрата, ние избягахме. В бързината не видях къде се скрих. Мама и тате останаха у нас в избата, а аз и кака Гана — тя беше по-голяма от мене и се момееше — се скрихме у вуйчо Стою. Леля ти Христина беше още малка. Сложили я бяха в едно кошче, завита с ямурлука на баща си, и тя… спи ли си, спи сладичко.

Седим ние вътре в мрака и треперим. Защо стана тъй? Къде отидоха русите?

После научих, че техните съгледвачи, като видели с тръбите от Червен бряг, че откъм Плевен идвала много турска войска, запрегнали конете за топа и побягнали към Севлиево, дето били техните сили. Брат ми Цако, който се намирал там, без много да мисли, метнал се отзад и отишъл заедно с тях. Ние нищо не знаехме за него и горката ми майка се съсипа да плаче. Но какво можехме да направим? Тези, които били тогава по къра, казваха, че полето откъм табиите било почерняло от турци, които размахвали ятагани и викали: „Гяур бакаланда!“. Не се мина много време и из улиците запушкаха. Чуха се писъци. Започнаха да разбиват врати и да влизат по къщите. Всички, които не успяха да се скрият, бяха веднага съсечени, а другите, скрити тук и там, едва държахме душите си между зъбите. Седим ние долу, в избата, молим се богу и чакаме да дойдат и нас да заколят. А вън — викове, плач, молби! По едно време кака Гана се сеща, че вратата не е затворена, и казва: „Станке, иди и сложи нещо в дупката, та да не могат да влязат!“. Ставам и нали съм си малка и глупава, вместо да сложа някоя клечка или гвоздей, пъхвам си пръста и тъй стоя до вратата и пазя. Добре, че никой не дойде, иначе пръстът ми щеше да откъсне! Знаеш, баба, къщата на дядо ти Стою и сега си е там, дето беше някога, по-навътре в двора, та никой не се сети там да ни потърси.

Като измина денят и нощта, на другата сутрин излязохме на улицата. Турците се бяха усмирили. Един от нашите съседи беше турчин, Али ага ефенди, добър човек, та той се застъпил за мама и тате, предал ги на едно заптие и ги откарали в конака. Като ни видя, той извика от учудване, че сме живи, спусна се и ме хвана за ръка, а после ме повери на някакви турски войници, които ни подкараха по улицата.

Оттук-оттам към нас се присъединяваха и други българи, изкарани насила от избите. Къде ни водеха? Никой не знаеше, пък и не беше толкова важно — всички бяхме се примирили със смъртта.

Вървяхме ние, а от разни места по нас пушкаха и от време на време ту този, ту онзи ще падне на улицата. Тия, дето бяхме останали живи, се молехме на господа да ни запази живи и поглеждахме настрани. Турците се събираха на големи групи по мегданите и улиците, посрещаха ни с викове и закани, та войниците едва ни спасяваха. Понякога откъм някоя врата или прозорец ще се гръмне и ще удари някой от нас. Обърнеш се неволно и що да видиш? Кадъна, забулена с яшмак, грабнала пушката и се цели. Не можеха те да забравят страха, що бяха брали, кога русите влязоха в града. Тъй стигнахме до конака. Там ни затвориха и държаха три дни, после ни пуснаха, ама колко народ изгина!

Не се мина и седмица, турците отново се разбягаха, ама този път завинаги, вече не се върнаха. Дойде истинската войска на русите и ни освободи.

Та такова беше то, нашето тегло, тогава и затова аз казвам, че по-лошо от турско няма. А това, дето понякога се оплаквам, че до лоши времена доживяхме, ти много кусур не ми връзвай, стара съм аз, стара и глупава. Е, хайде, сине, дано даде господ да поживея още малко, та да се порадвам и аз на по-добър живот, а то тъй, ако си умра, ще си умра с отворени очи… — и баба сведе набожно глава и се прекръсти, като зашепна дълги молитви и обещания, че ще запали пред иконата на свети Ивана най-голямата свещ, ако помогне на сиромасите да се освободят от теглото.

След този разказ, който дълбоко ме развълнува, аз още повече обикнах баба си. И колчем сега ми дойде наум за онова черно минало, когато е вилнял турският ятаган, все си спомням за малкото невинно момиченце, пъхнало пръста си в дупката на вратата, за да не влязат озверените башибозуци.

Холера

Една нощ се събудих от силни болки в главата. Събудих се и започнах да пискам. Уплашена, майка ми скочи от леглото и дойде при мене.

— Какво ти е, чедо?

Но аз не можех да й обясня и само писках, колкото ми глас държи. Тя ме погледна отчаяна и объркана, после бързо реши и започна да ме разпитва:

— Къде те боли? — и натисна корема ми. — Тука ли?

— Не.

— А къде?

— Ей тука — посочих устата си и видях как тя изведнъж се успокои.

— Ух, зъбче ли те боли, мама?

Тя попипа дясната ми буза и откри, че наистина ме боли зъб. Но болките бяха толкова страшни, че аз не я оставих спокойно да си легне и тогава тя отиде и събуди баба ми.

Двете се заловиха да ме лекуват. Запалиха печката, нагряха една тухла и я сложиха на бузата ми. От топлото малко ми олекна, но скоро друга, по-голяма неприятност накара мама и баба да се уплашат повече — отече ми страната. Аз заспах и в съня си чувах как те се съветваха с кръстницата, дошла и тя да ме види; трите решиха на сутринта рано да ме заведат при някаква жена, която знаела да цери зъби с баене…

В зори усетих, че някой ме дърпа леко и буди. Но на мен тъй ми се спеше, че с мъка отворих очите си и пак ги затворих.

— Ванко, събуди се, маминото! — шепнеше майка ми. — Събуди се, че ще те водя при баячка, сине!

Като охках и се оплаквах, аз станах. Изправих се със затворени очи, докато майка ми ме облече. Баба каза тихо: „Ох, миличкото, спи му се!“, и ме целуна по челото, а после мама ме взе за ръка и ме поведе.

В двора ни чакаше кръстницата. Тримата тръгнахме по пустата улица, потънала в мрак.

Студено. Аз зъзнех, но подтичвах сънливо подир майка си.

Вървяхме покрай полянката, която се намира при казармата, в нашия квартал, и се приближихме към главната улица, дето бе къщата на баячката. Тук-там в здрача се белееха палатки, а в една голяма палатка с купол, осветена от фенер пред входа, се виждаха хора в бели дрехи; те се бяха навели над някаква маса и там вършеха нещо мълчаливо. Насам-натам между палатките се мяркаха други хора, също тъй в бели дрехи, говореха високо и възбудено, после се отдалечаваха към горния край на поляната. До нас от време на време стигаха тежки въздишки, глух, сподавен стон и шепот. Някъде можеше да се забележи как хора лежаха проснати направо върху тревата и с отметнати встрани ръце викаха, сякаш бяха тежко ранени, и молеха за помощ.

Какви бяха тия мъже? Защо стенеха и никой не им даваше помощ? От разговора на майка ми с кръстницата разбрах, че това беше лагер на румънски войници, останали временно след примирието.

Изведнъж двете жени се спряха, вгледаха се в един войник, легнал почти гол върху шинела си, прекръстиха се и зашепнаха някакви молитви.

— Горкият, умира! — прошепна мама, като стисна ръката ми до болка.

— По-бързо да се махнем, Тодорке, че може и ние да се заразим! — каза кръстницата и я дръпна.

— Не дай боже! — оплака се майка ми. — Откъде дойде тая пуста холера?

— От фронта. Казват, че там мрели като мухи…

— Божичко милостиви! — и майка ми продължи да шепне своите молитви към бога, та да ни закриля от беди.

— Пиете ли преварена вода, кумице? — попита кръстницата.

— Па пием, кръстнице. Всеки ден преваряваме в големия котел. Ами разправят, че пак щели сме да воюваме, а?

— Разправят, кумице — отговори без желание кръстницата и избърза да минем поляната със заразените войници.

Неочаквано в долния край до един трънак нещо изфуча, изви се като вятър и изчезна надолу към първите къщи на центъра. Майка ми и кръстницата замръзнаха по местата си. Миг-два те мълчаха и се гледаха, сякаш бяха онемели, после първа се съвзе кръстницата и каза:

— Чу ли, Тодорке?

— Чух. Какво беше това?

— Знам ли? — повдигна рамене кръстницата. — И аз питам какво беше това?

Двете мълчаха. Наоколо ни жива душа. Пусто и мрачно беше полето, а нощта — студена, непрогледна. Високо над нас се издигаше небето — бледо, едва развиделяващо се от настъпващата зора. Аз треперех и се вслушвах, за да чуя някакъв звук. Но нищо особено нямаше. Тишина и пълен, неподвижен мрак. След две минути, като се опомних, майка ми и кръстницата отново тръгнаха. Те вече мълчаха и думица не смееха да продумат. Не изминахме повече от пет крачки, когато същото изфучаване пак се повтори. Първия път аз едва го долових, но сега ясно чух този шум, който приличаше на вятър, дори видях как трънакът пред нас се разклати, сякаш наистина вихрушка бе минала над него.

— Божичко милостиви! — проплака майка ми и бързо тръгна напред, като ме повлече след себе си.

Кръстницата също се спусна с нас.

— Тя е, не може да бъде друг! — каза тихо, с тайнствен глас.

— Да, тя е! — съгласи се мама и гласът й потрепери.

Двете се прекръстиха и пак зашепнаха молитви.

— Коя, ма мамо? — дръпнах я аз за ръката.

— Мълчи, Ванко, Да не ни чуе!

— Ама коя, ма?

— Холерата, сине.

Холерата? Обърнах се, за да видя дали не идва подир нас, но нищо не видях и останах учуден защо майка ми, която никак не се страхуваше от нея, сега говори с такъв уплашен глас.

„Холера“ наричаха жените от нашия квартал една съседка — леля Евдокия, — много зла и свадлива жена, която се бе скарала с всички и никой не можеше да я търпи. Висока, слаба, с мършаво лице и тъмни очи със завистлив, злобен поглед, тя приличаше на вещица. От нея аз много се страхувах и винаги, когато ме погледнеше, сякаш изпиваше всичките ми сили.

Знаех, че холера — това значи нещо много лошо и затова сега не можех да разбера нашата съседка ли идва след нас, или нещо друго. Обърнах се още веднъж и видях как голямо черно куче излезе от трънака и хукна нагоре в тъмнината, а подир него и друго — също тъй голямо и черно — го последва с ръмжене.

Примрял от страх, притиснах се до майка си и не разбрах как стигнахме до къщата на баячката.

Влязохме в някакво тъмно коридорче, дето нямаше светлина. Отвътре един глас ни напъти накъде да вървим. Миришеше на мая, на втасало тесто и на бурени. Една врата се отвори и ние се намерихме в малка стаичка с легло и маса, по която имаше наредени шишета и бурканчета, а по стените висяха и съхнеха разни треви, лековити билки и цветя. Стара, много стара и прегърбена жена стана от столчето до мангала и ни посрещна. Аз се спрях и я погледнах учуден. Това беше същата онази бабичка, която ме намери някога в нивите и поиска да ме отведе у дома. При светлината на малката опушена лампа аз я огледах добре. Лицето й не беше тъй добродушно, както ми се стори тогава, а някак сухо и удължено, с голям увиснал нос; две светещи като въглени очи, но със студен поглед ме пронизаха и сякаш искаха да разберат какво мисля за нея. Аз се притиснах до майка си и не исках да отида при нея, а тя простря към мене ръце и с фъфлещ глас ме повика:

— Ела, момченце, ела! Помниш ли ме, а?

Заплаках.

— Какво му е, булка? — обърна се тя към майка ми. — За какво ми го водиш?

— Зъб го боли, бабо Даро. Дойдох да му побаеш, та дано му мине…

— Ще му мине, булка, ще му мине. Колко зъби съм изцелила аз! И само зъби ли? А корем, а гърло, а кашлица? Ехе-хе-хе! Я ела, сине, да те видя! — и посегна към мене.

Мама ме блъсна и почти натика в ръцете й.

— Тъй, тъй. Зини сега да видя!

С помощта на майка ми бабата отвори устата ми и се взря вътре.

— Ух, че наяден! — поклати тя глава. — Чакай!

Бабата пъхна с двата си изкривени пръста дървено чуканче, натисна силно венеца на зъба и започна да шепне:

— От орел нокът, от змия риза, от прилеп криле, от дявол огън… Да престане тази болка и да избягат злите духове вдън горите Тилилейски!

Тя дълго шепна и натиска, докато болката наистина попремина, после даде на майка ми някакви билки, стрити на прах, и поръча:

— Да го свариш, булка, в чист понеделник посред нощ, когато дяволите бродят, да го прецедиш през кърпа и да му даваш да пие на гладно сърце, а с туи да му мажеш зъбчето и езика — и й подаде някакъв твърд мехлем, нещо като разтопен восък.

Майка ми извади една едра пара и се разплати. Бабата ме благослови още веднъж и ние си отидохме. Болката бе преминала. На главата ми беше леко, а пред очите светло. От радост тичах нагоре към къщи. Майка ми и кръстницата вървяха бавно и разговаряха. На връщане ние не минахме през поляната, а заобиколихме през други улици.

През целия ден нищо ми нема̀, бях весел и доволен. Но вечерта ме втресе, хвърли ме в огън и аз легнах в легло.

Пред очите ми притъмня. Огнени кръгове започнаха да ми се мяркат, после някой ме хвърли в дълбока пещ, дето ме обхванаха горещи пламъци, и аз потънах в тях, стопих се и изчезнах. После пак се появих, но този път нещо тежко лежеше и притискаше гърдите ми, сякаш се намирах в баня, изпълнена с па̀ри, в които не можех да дишам и се задушавах. Чувах как около мене се суетяха много хора, говореха тихо и едва чуто, сякаш гласовете им идваха от другия свят. Някаква жена, която приличаше на майка ми, се наведе над мене и ме попита нещо, но аз не можах нищо да й кажа и тя се заля в сълзи. Дойдоха и други хора. И всички плачеха и се тюхкаха, ала никой не можеше да ми помогне и аз неимоверно много страдах.

Ден след ден минаваха така.

Най-после дойде някакъв непознат човек с очила и чанта в ръка, извади лъскава тръба, наведе се и преслуша дишането ми, разтвори устата ми с лъжичка, гледа гърлото и езика ми. В съня си чух, като питаше мама:

— Зъб ли го боли?

— Да.

— Виждам, че е отекла страната му. А какво сте му давали да пие?

— Нищо. Не успяхме да му дадем, защото още същата вечер го втресе…

— Защо? Водихте ли го някъде?

— Да.

— Къде?

— При баба Дара, баячката.

Непознатият чичко удари сърдито тръбичката върху дланта си и продължи да разпитва майка ми:

— Е, и какво му направи?

— Бърка в устата му — отговори тихо майка ми, уплашена от строгия поглед на човека.

— С какво, с ръце ли?

— Не, с чуканче.

— И после… какво му направи?

— Нищо. Даде му ей този прах да пие и с тоя мехлем да му мажем венеца около зъбчето…

— Видите ли? — каза разсърден чичкото. — Детето ви е заразено от коремен тиф…

— Ама, господин докторе…

— Чакайте и не ме прекъсвайте! — вдигна той ръка. — Сега слушайте, а когато свърша, тогава вие ще говорите…

Той помълча миг и после отсече рязко:

— Заразила го е бабата! Защо сте го водили при нея? Не знаете ли, че тия баячки носят само болести на хората?

Мама се опита още веднъж да му каже нещо, но той я прекъсна:

— Дайте тия бурени и мръсотии!

Грабна ги и ги изхвърли през прозореца.

— А сега ще ме слушате, ако искате да оздравее детето ви! Тая болест е тежка и ако не вземеш навреме мерки, може всичко да се случи…

— Божичко, бъди милостив! — проплака майка ми, а баба взе да се кръсти и моли:

— Майчице, света богородице, смили се над нас, не ни оставяй сами…

— Дайте гореща вода! — заповяда чичкото, когото мама нарече „доктор“.

Аз за пръв път чувах тая дума и макар че не бях в пълно съзнание, добре разбрах, че от този човек зависеше не само дали ще бъда здрав, но от него зависеше и животът ми. Стана ми мъчно и като изохках и затворих очи, тихо застенах.

— Не плачи, момченце! — каза докторът и се приближи с нещо, което държеше в дясната си ръка — дебело и кръгло, с дълга остра игла. — Сега ще те бодне чичко и ще те заболи малко, а после ще ти стане по-добре и ще мине болестта…

Не усетих нито бодването, нито чух нещо повече от разговора им. Отново пред очите ми притъмня, отново огнени кръгове заиграха и някой пак ме хвърли в пещта, дето пламъците ме обгърнаха, и аз започнах да се топя и изчезвам в горещ, задушен мрак…

Раждането на сестра ми

Колко време лежах болен, не знам, но един ден се събудих отново след дълъг сън, от какъвто се бях събудил през оная зимна сутрин, когато за пръв път видях стаята, часовника, котката и всички предмети.

Полежах в леглото още две седмици. Като се почувствувах напълно добре, излязох на двора.

Грееше слънце. Септември, а пък беше тъй топло, че децата от махалата още ходеха боси. Няколко от тях дойдоха в нашия двор и ние се заиграхме под сайванта, дето имаше два полога с яйца и няколко свесла с царевични кочани, окачени на гредите.

У нас влизаха и излизаха много хора, все жени от махалата, но аз не им обръщах внимание и не се интересувах какво бе станало, а тичах подир Шаро и се мъчех да го уловя и да му сложа един биволски оглавник.

С мене играеха и две съседски момчета. Едното от тях беше тъй ловко и хитро, че не можех в нищо да го надмина — нито да измисля като него игри, нито да правя играчки. Казваше се Цачо. Макар и по-малък от него, аз бях по-буен и Цачо често ме съветваше:

— Не викай, че дядо ти ще се кара!

— Дядо го няма.

— Къде е?

— Замина на кирия.

— А баба ти?

— Баба е при мама.

— Знаеш ли какво прави сега майка ти?

Повдигнах рамене.

— Майка ти ражда — каза важно Цачо.

— Какво ражда? — попитах аз.

— Хм, глупчо! — замахна с ръка той. — Какво знаеш ти?

— Знам да впрягам биволите — похвалих се аз.

— Нищо не знаеш ти!

— А ти знаеш ли да правиш мечка?

— Каква мечка?

— Такава… с кожуха на баба…

— Глупак! — отсече Цачо. — Майка му ражда, а той глупости дрънка…

— Че дрънкай и ти!

— Глупак!

Тая дума „глупак“ много ми се хареса и аз, като затичах из двора, започнах да скачам и да викам радостно:

— Глупак, глупак…

Отвътре излезе кака Пенка, най-голямата сестра на Цачо, висока, тънка, с дълга коса, сплетена на тила, спусна се насреща ми, прегърна ме и попита:

— Кой е глупак?

— Аз — заявих гордо и спрях поглед на нея, като че чаках похвала, а тя още по-силно ме прегърна и започна да се смее.

— Ти не си глупак, а си батко. Имаш сестричка…

— Знам — прекъснах я бързо и от нетърпение едва се сдържах на едно място.

Кака Пенка ме погледна още повече учудена и попита:

— А откъде знаеш? Кой ти каза?

— Знам аз, всичко знам! — заявих победоносно и като хукнах през двора към улицата, продължих да крещя: — Щъркелът ми донесе сестричка и аз съм батко…

— Глупав батко! — посрещна ме леля Елена, която идваше отвън, и ме прегърна. — Ела да ти покажа нещо!

Тя ме отведе горе у тях, взе от масата един портрет и ми го подаде.

На портрета имаше двама мъже, облечени във войнишки шинели. Единият от тях беше с гъста черна брада, а другият — бръснат. Аз не познавах нито единия, нито другия, защото не бях ги виждал.

— Можеш ли да познаеш баща си? — попита ме леля.

— Ето го! — посочих с пръста си голобрадия, който, кой знае защо, ми се хареса повече, но леля ме чукна леко по главата и каза:

— Глупаче! Не този, а другият…

— Този е! — настоях аз.

— А защо той?

— Защото не е страшен.

Леля се разсмя, хвана ме за ръка и ме поведе:

— Ела да видиш сестричката си!

Ние отидохме долу, у нас, в голямата стая, дето майка ми лежеше на широкия креват, а около нея седяха жени и разговаряха. Тук беше и баба ми, и кръстницата Райна.

— Питам го кой е баща му, а той ми посочва другия — казва леля засмяна и се обърна към мен: — Ето виж сестричката си!

Погледнах най-напред майка си, после малкото детско личице, кръгличко като юмруче, с носленце и затворени очички, и от погледите на жените, и от усмивката на майка ми, която ме наблюдаваше с внимание и някакво стеснение, изпитах такъв срам, че побягнах и повече не се върнах в стаята. Дали съм почувствувал наистина, че във всичко това има някакъв срам, или просто съм се засрамил от проявения към мене интерес, и до днес не мога да разбера, но аз дълго време не исках да видя майка си, тайно в душата си я презирах и винаги гледах да бъда по-далеч от нея.

Няколко дни бях напълно освободен и изоставен без грижи. Тичах по двора, играех с Цачо и другите момчета, виках и скачах, а нощем лягах уморен от игра в кътчето на баба и там заспивах веднага. Но най-сетне за мене се сетиха и един ден, тъкмо се канех да изляза и пак да лудувам, баба сложи ръка на рамото ми и каза:

— Не, тук ще стоиш. Есен е, може пак да се разболееш!

Вуйчо Петко

В горния кат на голямата къща, точно над бабиния кът, живееше вуйчо ми Петко. Аз рядко го виждах. Сутрин той излизаше рано, вечер се връщаше късно и само в неделя или в празник се застояваше по-дълго у дома.

Вуйчо Петко беше чиновник — писар в окръжния съд — и баба много се гордееше с него. Той беше висок, строен, облечен винаги в нов костюм, с кърпичка в джоба на сакото си и цвете на петлицата, с лачени обуща и бастун в ръка. Аз много любопитствувах да видя как е наредена стаята му горе, но тя беше заключена и на нас, децата, ни бе забранено да влизаме вътре. Само веднъж, когато баба се бе залисала с почистването на малкия коридор, аз тихичко се вмъкнах и можах да видя наредбата.

Стаята беше широка и светла, с два прозореца към улицата, на които висяха тънки басмени пердета; широко легло с лъскави табли, а на тях нарисувани нимфи и лебеди сред езеро; една висока маса с бяла покривка, везана по краищата с жълта коприна и с пискюли, и книги, много книги — романи от „Малка универсална библиотека“. Но най-силно впечатление ми правеше ризата на вуйчо — тънка копринена риза с широки ръкавели и блестящи копчета, метната на облегалото на стола, и до нея връзката му — пъстра, в син и бледожълт тон, обсипана със звездички. А обущата му — винаги лъснати и чисти, светеха като стъкло. Разглеждах всичко със завист и правех сравнение с моята рубашка от грубо домашно платно, тъкано от майка ми, и с обущата ми — разкривени, с изтъркани токове, без връзки. Вниманието ми често бе привличано от множеството шишенца с парфюми и от едно огледало, на което имаше залепена картичка: гола жена се къпе в езеро, но е нагазила само до колене и се страхува да се натопи повече, а зад храстите се е скрил млад човек с перо на шапката и я наблюдава с изумен израз на лицето си. Кой знае колко още бих се бавил и разглеждал вуйчовата стая, ако баба не ме откри вътре и като застана изненадана на вратата, попита:

— Що правиш тук, Ванко? Ей сега вуйчо ти ще дойде и като те види, ще се сърди.

— Защо, ма бабо? Аз нищо не барам…

— И да не бараш, сърди се той. Не иска никой да влиза в стаята му, такъв е той!

В празник вуйчо спеше до късно. Късно около обед вратата горе се отваряше и на площадката се показваше вуйчо по риза, нахлузил само панталоните си, със смъкнати отзад презрамки. Той стоеше един миг тъй, поглеждаше зажумял към слънцето и като виждаше, че то се е вдигнало доста високо, разкършваше рамене, протягаше се с прозявка и бавно слизаше по каменните стъпала в двора да се измие.

Чешма нямахме и ако баба не беше у дома, аз му поливах от голямата бяла кана. Много приятно ми беше да наливам студена вода в широките шепи на вуйчо, да го гледам как се плиска и пръхти от удоволствие, като разпръсква наоколо капчици, после да изтичам горе и му донеса четката за зъби.

Обикновено вуйчо влизаше в нашата стая, заставаше пред голямото стенно огледало и като почваше да се реши с лъскавия жълт гребен, пееше тихо:

Момиченце, ти, ти, ти,

яло ли си симити?

Той ме пощипваше по бузката, напръскваше главата ми с одеколон и бързо изтичваше горе да се облече, но не преставаше да пее:

Две ябълки, три листа,

ти си моята невеста…

Аз много обичах тая песничка, макар че не разбирах за какво момиченце и за какви ябълки и листа става дума. Но тя правеше странно впечатление на детското ми въображение, свързана с хубавия външен вид на вуйчо и с неговия безгрижен ергенски живот. И до днес усещам чудния аромат на тези празнични сутрини, когато вуйчо си беше вкъщи и аз можех да ходя подир него и да го разпитвам за туй-онуй.

Оказа се, че вуйчо съвсем не беше тъй строг и лош, както ми се струваше до този ден. Ние вече всяка неделя бяхме заедно и той често се шегуваше с мене, дърпаше ме за ушите и питаше:

— Знаеш ли защо магарето има дълги уши?

— Не знам — свивах аз рамене.

— От дърпане.

— А кой ги е дърпал?

— Майка му.

— Защо?

— Защото не слуша.

— Ха! — гледах го аз с недоверие. — А защо моите не са дълги?

— Защото слушаш. Но ако и ти не слушаш, и твоите ще станат като неговите — и вуйчо се подсмиваше на моята изненада.

Обземаше ме страх и аз обещавах:

— Ще слушам. Ама ти по-малко ми дърпай ушите!

— Добре. А знаеш ли защо гласът му е такъв…

— Какъв?

— Такъв… такъв… — и вуйчо търсеше подходящ израз, но като не го намираше, добавяше: — Магарешки глас!

— Не, не знам.

— Защото искало да стане музикант.

Аз го гледах с недоверие и вече почвах да разбирам, че той се шегува, но все пак любопитството надделяваше у мен и простодушно питах:

— Че как?

— Как? Искал да стане музикант и дълго ревал, та гласът му пресипнал и сега… знаеш ли за какво му служи?

— За какво?

— Да буди сънливците като тебе…

— Охо, не съм сънливец! — виках аз радостен и доволен, че най-сетне го улових. — Ти си сънливец, защото спиш до късно!

Но в това време идваше приятелят му Петко, негов съименник, син на бай Пенко Генчев, кръчмаря, и като се спираше до портата, поглеждаше го насмешливо и подвикваше:

— Е, барон Мюнхаузен, хайде бе, че закъсняхме!

— Ей сега, Мускетаре.

— Нали щяхме да ходим на среща. Те отдавна ни чакат…

Аз знаех кои бяха „те“. Това бяха две ученички, с които двамата ходеха из гората на Стратеш. За едната от тях вуйчо пееше песничката.

Баба често казваше на майка ми:

— Докога ще скита и ходи ерген? Време му е да се ожени!

А мама се усмихваше и шеговито отговаряше:

— О, нека си походи, туй ще му остане!

— Хм, хм! Каква ли повлекана ще ми доведе? — клатеше баба глава и отиваше недоволна в своето кътче.

Една сутрин казах на вуйчо:

— Коя е твоята повлекана?

— Какво?

— Баба казва, че ти ходиш с една повлекана и че не иска да я доведеш…

Най-напред вуйчо се намръщи, учуден и недоволен от това, което чу, после се досети за нещо и като ме дръпна за косата, засмя се и рече строго:

— Сополанко! Я да се махаш оттук! — и ме заплаши, че ще ми дърпа ушите.

Аз побягнах.

Чух го как се смееше високо и несдържано, когато тичаше нагоре по стълбата. Скоро от стаята му долетя:

Обичам аз да ида

във близкия ми град.

Момиче там да видя

от род голям и знат.

Братовчедите

— Ванко, ела, бабиното, да идем на гости у дядо ти Цако — покани ме веднъж баба и аз веднага я последвах.

Дядо Цако, брат на баба, живееше на главната улица, в центъра на града, и беше юрганджия. Аз много обичах да ходя у тях, защото имаха голяма градина, дето с най-малкия братовчед Цако играехме на криеница.

Сред градината се издигаше голяма двуетажна къща с много врати и прозорци и с една широка каменна стълба, над която през лятото простираше клоните си, отрупани със зелено грозде, стара лозница. В предната част, до улицата, бе построена дъсчена барака, дето баба Парашкева от сутрин до вечер шиеше на богатите граждани лъскави копринени юргани, а дядо Цако пък в това време се потеше над простите дюшеци зад къщата, дето имаше широк тезгях; тук, на сянка под старата круша, седнал кръстато, с игла в ръце и с телени очила, надянати върху ушите му с конец и паднали ниско на върха на малкия му, сплеснат нос, той работеше често сам.

С баба влязохме в двора. Още отдалеч, когато вървяхме по пътечката от плочи, обрасли с трева, ние чухме нежно свирене на цигулки, което идваше от разтворените прозорци със спуснати дантелени пердета от втория етаж. Там, в своята стая, знаех аз, свиреха леля Цветанка и чичо Стоенчо — и двамата музиканти от ученическия оркестър при читалището. До нас достигаше тактът от чукането по пода с крак и неспокойният, малко креслив глас на леля Цветанка:

— Не така, пак сгреши!

Цигулките спряха.

— Добре, да почнем отначало.

— Готово! — командува леля Цветанка. — Раз-два… фа диез!

Отново се разнесе нежната мелодия на двете цигулки. Най-напред едната беше несигурна и се чувствуваше трептенето и скърцането на лъка върху струните и аз знаех, че това е цигулката на чичо Стоенчо, другата беше сигурна и уверена в себе си, тъй като лъкът се държеше от по-упорита и упражнена ръка — ръката на леля Цветанка; но после и двете се изравняваха, колебанието изчезваше и мелодията се разливаше спокойна и тиха, изпълнена с очарование. Само от време на време се чуваше чукането на крак по пода и едно „раз-два“.

Баба отиде горе при баба Парашкева, която беше болна, а аз се спуснах към задния двор, дето откъм градината се носеше гласът на малкия Цако. С прашка в ръце и с джобове, пълни с камъчета, той гонеше и замерваше едрия пуяк, който бе разперил опашка като огромно ветрило и с острия си клюн заплашително предупреждаваше: „Клю-клю-клю“.

За момент се спрях под крушата, дето дядо Цако шиеше някакъв сламеник. Той беше също като баба ми дребен, но пъргав, с малка като на козле бяла брадичка, войнствено наперена и странно подвижна, когато говореше бързо. Очите му, развеселени от току-що изпитата чаша вино на обед, играеха немирно и закачливо на всички страни под кичурите разбъркана червеникава коса, паднала над ниското изпъкнало чело. Седнал с подгънати крака, както обикновено обичаше да седи, дядо Цако размахваше губерката, мушкаше натъпканото със слама зебло и като подрипваше от време на време, пееше с тънък фалцет:

Топчето пукна,

Европа трепна,

Русия скокна…

Щом ме съзря, той престана да шие, нагласи очилата на носа си и ми махна с ръка:

— О, казак, добре дошъл!

За него всички, които обичаше, бяха казаци и аз се гордеех, когато се обръщаше така и към мене. Спуснах се и му целунах ръка. Дали от радост, че му оказах такова внимание, или че защото се намираше в особено настроение след изпитото вино, той още по-войнствено размаха иглата и продължи да повтаря:

Топчето пукна,

Европа трепна,

Русия скокна…

Повече нямах работа при него и се спуснах тичешком към градината.

В нея имаше много сливи, ябълки и круши. Земята, винаги влажна, беше покрита с изгнили, проядени от червеите плодове, които никой не събираше. В дъното, край дъсчената ограда, растеше свирчовина и бъз, а по високата стена на съседната къща пълзеше вечнозелен бръшлян; ниско долу, на сянка и завет, се намираше леха със здравец и чимшир, от които идваше приятна миризма.

Бързо изминах пътечката между цветните лехи и отидох пред дъсчената вратичка, която извеждаше на крайречната улица. Но къде е Цако? Напразно го виках. Той беше излязъл и отишъл с другари към реката, отдето се чуваше кресливият му глас. Не, няма повече да го търся! И аз се върнах при дядо Цако.

Споменът за това, което баба ми бе разказала, изпълни душата ми с топли чувства към него. Аз с любопитство го наблюдавах отстрана, като се мъчех да си го представя такъв, какъвто е бил тогава, преди повече от петдесет години.

Като се разнесла вестта, че откъм Плевен идвала голяма турска войска и че полето пред табиите почерняло от башибозуци, русите впрегнали конете в топа и потеглили бързо назад към Севлиево, отдето дошли предишния ден. В това време там, на площада, бил и дядо Цако, тогава момче. Хората се разбягали кой където види. Какво да прави и той? Да притича до тяхната махала, времето нямало да му стигне. И без много да мисли, Цако се метнал върху цевта на топа. Руските войници се засмели и го взели със себе си. С тях той отишъл в Севлиево и там останал до повторното им завръщане, когато турците били напълно разбити при Шипка и Плевен. Но тия няколко дни, прекарани с руските войници, изиграли голяма роля в живота му и определили бъдещия му път.

След Освобождението, поканен от своите приятели от батареята, с която избягал, Цако останал в полка на служба. Той бил обикнат от тях и им било мъчно да се разделят с босоногото, окъсано момченце с такъв жив поглед и сламеножълта, почти червеникава коса, че приличало на истинско русначе. Те се застъпили за него и го настанили в музикантската команда като ученик-барабанчик. Момчето бързо свикнало с реда и още по-бързо възприемало уроците по музика, които един стар фелдфебел се заел да му предава. В скоро време Цако се научил да бие не само барабанчето, но и да свири почти с всички инструменти; но най-много му харесвала голямата извита бурия, която той надувал с всички сили.

Не минало много време и дошла заповед полкът да се върне в Русия. Тогава и Цако, без да пита някого и без дори да се обади на домашните си, заминал за Русия. Там той прекарал три години. Когато се върнал в България, бил вече юноша със златист мъх по бузите. Облечен бил в своята военна униформа, а на пагоните си имал по една червена рязка — знак, че е заслужил повишението в чин ефрейтор.

Послужил Цако известно време и в новосъздадената военна музика в града, но после се уволнил и отдал на своята професия като музикант, който ходи по сватби и веселби. Той бил вече ерген — знаел да свири и пее, говорел руски, бил вежлив и много внимателен. Весел и закачлив по нрав, той се харесал на Парашкева. Тя си имала къща, занимавала се с шиене на юргани и дюшеци, била едра и хубава и Цако, сирак и без особено доходна професия, склонил и се оженил за нея.

Повече от тридесет години вече двамата живееха сговорно и щастливо. Като по-волева и силна, баба Парашкева ръководеше семейните работи; дядо Цако я слушаше и с удоволствие й се подчиняваше, защото това го освобождаваше от грижи, а той обичаше да живее безгрижно и да се отдава на своята музика и веселби. От четирите им деца само най-старият син, чичо Александър, беше женен. Малкият Цако е негово дете. Чичо Рачо беше пощенски чиновник, ерген, веселяк и гуляйджия, а Цветанка и Стоенчо още учеха в гимназията.

Весел и безгрижен народ бяха моите братовчеди!

Обичаха те да хапнат и пийнат, не слагаха много грижи на сърцата си. Като отивах у тях, винаги заемах някое ъгълче и оттам с интерес наблюдавах какъв неспокоен, но мил дух бе обзел цялата къща.

Спомням си, веднъж през лятото, на някакъв празник, баба, мама и аз отидохме отвън града в малката горичка край реката, наречена Върбовка. Тогава такъв беше обичаят. Събрали се бяха тук всички наши роднини и познати, а имаше и други хора, пръснати на групички по полето. Беше привечер. Младите скитаха из горичката, а старите стояха край огъня и пиеха млечно кафе. Трапезата още не бе раздигната и около проснатите шарени месали се търкаляха парчета бял хляб, оглозгани кокали, чинии, вилици. Ние, децата, лежахме върху одеялото, завити с палтата на майките си, и се мъчехме да заспим. Всички сме тичали до насита край реката и от умора аз едвам гледам. Най-сетне очите ми се затварят…

Събудиха ме две цигулки. Надигнах се и погледнах. Чичо Стоенчо, облечен в своята ученическа куртка, притискаше цигулката до брадата си, вдъхновено теглеше лъка по струните и изливаше цялото си безгрижие. До него леля Цветанка в своята ученическа рокля от чер сатен, с бяла якичка около тънката си дълга шия, също теглеше лъка и красивите й бели пръсти привличаха погледа ми и ме караха да й се любувам.

На полянката около трапезата няколко млади мъже и жени танцуваха и лицата им, леко зачервени и запотени, изразяваха блажено щастие.

От време на време мама поглеждаше към девойките с тъга в очите, но не даваше вид, че нещо я измъчва. Аз знаех колко буйна и весела беше тя, когато участвуваше в забавленията, и ми беше чудно защо не се залавяше и тя да играе.

Неочаквано от групата на танцуващите се отдели чичо Александър и тръгна към нас. Пълното му лице беше зачервено от виното, а в погледа му играеха закачливи пламъчета. Той беше гладко обръснат, с подстригани къси мустачки, облечен в почистен и изгладен, макар и не нов костюм, но ноктите на пълните му груби ръце бяха тъй очукани от работа, а пръстите тъй боядисани от разните кожи, че колкото и учтив да беше в този момент, когато покани мама, щастливо усмихнат, с дълбок поклон, аз го ненавидях от това.

— Роде! — промълви той едва и тънката, многозначителна и предизвикателна усмивчица се появи под русите му мустаци.

— Не, днес няма да играя, Александре! — отказа тя и погледна към баба.

— Защо?

— Не ми се играе.

— Да не би да се страхуваш от Цеко? — засмя се чичо Александър с дрезгав, неприятен глас. — Не бой се, няма да научи! Далече е той… — и като засука мустачетата си, хвърли още един поглед към нея.

Мама, засрамена, наведе глава. Но баба и дядо Цако я подканиха:

— Е, не му отказвай, Тотке!

Само миг-два майка ми се поколеба, после се засмя и стана. Харесала ми бе тая нейна въздържаност, но ето че лесно отстъпи. Аз погледнах подир нея с яд и изпитах някакво неприятно чувство и към нея, и към чичо Александър с неговите котешки мустачета, неговите някак особено засмени очи и наперен вид; в детската ми душа се появиха и започнаха да се борят неопределени чувства, за които в началото не си давах сметка, но после разбрах, че това е било ревност — ревност заради баща ми, който още не беше си дошъл от фронта и се намираше далеч от нашия дом.

След този случай, колкото пъти се срещах с чичо Александър, изпитвах все неприязън към него. Но с течение на времето това чувство угасна. Най-трайно остана приятелското разположение към стария наш братовчед. Харесал ми беше неговият свободен и безгрижен живот — у нас имаше само тревоги, скърби, неприятности.

От Русия дядо Цако бе донесъл не само стремеж към свободен, волен живот. Обичаше той да се повесели — да си попийне и похапне, а после да засвири и запее, та всички, които са около него, да кажат: „Цако се весели!“.

— Ако не беше Никанор Иванович — спомняше си често той, — аз сега да съм нищо и половина. Факт!

Види се, той забеляза моя изпитателен поглед, защото изведнъж трепна и се обърна към мен.

— Ей, казак, какво ме зяпаш?

— Гледам как шиеш.

— Гледай, гледай! За гледане пари не вземам, факт! — подхвърляше той шеговито и преставаше да размахва иглата. — Я ми кажи, можеш ли да свириш, щом баща ти е музикант?

Поклатих глава.

— Хм, гледай ти! — учуди се той, пусна иглата и стана. — Че как може тъй бе, дорогой мой? Я ела с мене да ти покажа нещо! — и той ме поведе по стълбата към избата.

Аз знаех какво има вътре. В тая тъмна изба дядо Цако държеше инструментите си. Той беше не само добър музикант, но и добър майстор, който умее бързо и сръчно да поправя какъв да е повреден инструмент.

Ние слязохме долу. Тъмно беше там, но очите ми бързо привикнаха. При нахлулия поток светлина видях дълъг тезгях, затрупан с всевъзможни лъскави тръби, колелета и гривни, а по стените висяха флигорни, тромбони, басове и дори едно барабанче с пукната кожа. Застанах до него и се почувствувах замаян, грабнат от блясъка на всички тия неща.

Дядо Цако откачи една малка флигорна и ми я подаде.

— На, вземи да се учиш, че е срамота, факт! Баща ти е пръв музикант, а ти, неговият син, не знаеш дори как се държи флигорна… Хайде вземай я и искам, докато той се върне, да се научиш!

Сърцето ми лудо заби от радост и аз изприпках у дома, без да се обадя на баба. Още от портата надух музичката тъй силно, че мама си затисна ушите и ми се скара:

— Не ми стига един музикант, а сега и двама!

— Защо, ма мамо?

— Че музикантът човек ли е, сине? Музикант къща не храни, аз искам ти да станеш учен човек или такъв…

Тя млъкна, понеже не й дойде на ум какъв мога да стана. Но аз не обичах недоизказаните неща и настоях.

— Какъв, ма мамо?

— Е, такъв де, сине… всички да те уважават и ти да си добре в живота, та и жена ти, когато се ожениш, и тя да е добре…

— Че защо, ти не си ли добре?

— Добре съм аз, сине, току за тебе мисля. Е, хайде, щом толкова искаш да ставаш музикант, свири!

Без да чакам повече, надух музичката тъй, че огласих цялата махала. Но колкото и да надувах, аз не можах да науча поне една песничка и не успях повече от това — да я надувам и тя да бучи. Съседите се сърдеха и ме молеха да спра. След няколко дни наистина спрях и захвърлих музичката на тавана.

Дядо Ваню

Дядо ми, Иван Арабаджията, или просто дядо Ваню, както го наричахме ние, децата, обичаше да си попийва. Вечер в празник, като се връщаше от кръчмата на бай Пенко Гечев, той си пееше тихо, спираше се често да разговаря с хората и се прибираше у дома късно. Тогава баба ми Станка се спускаше насреща му разсърдена и започваше да вика:

— Ти пак си пиян, поразнико!… Смок да те изпие! Какво си направил с парите?

Като се опираше на дувара, дядо ми я гледаше ухилен, смееше се сам на себе си, клатеше глава и отговаряше едва разбрано:

— Тсс, стига си викала! Има и за тебе… На̀! — и хвърляше в ръцете й кесията с останалите в нея няколко гроша, спечелени от кирия.

Иначе той беше тих, кротък човек, не обичаше да се сърди и кара, живееше си мирно, тихо и по цял ден мълчеше — мрачен и намръщен, сякаш му беше крив за нещо целият свят. Обичаше той повече да лежи, да пуши с лулата си и да мисли за своите работи.

Баба ми го беше отделила и той спеше в избата, дето бе нейното кътче, а тя се бе преместила горе, в малката къща. Но там, изглежда, той се чувствуваше много добре, сам, защото никога не пожела да дойде при нас. Само на Коледа или Великден, когато след постите всички се нареждахме около софрата в голямата стая, той идваше да се прости с нас, да му целунем ръка и да сръбне чашка ракия.

Имаше той два едри бивола, толкова едри, че на мене ми се струваха едва ли не великани. Единият, Кардам, беше по-стар, с големи, леко извити рога, тих и кротък като дядо ми; но другият, Демир, или Вампир, както го наричахме, съвсем не приличаше на него — по-млад, буен и игрив, като се разсърдеше, ставаше лют като звяр и започваше да боде, та затова се плашехме от него. Двата бивола бяха най-добрите приятели на дядо. Той делеше с тях и скърби, и радости, а и еднаквата си участ на несретници, осъдени да прекарват по-голямата част от живота си в пътуване по чужди краища. Неведнъж съм го виждал да милва с грубата си длан техните муцуни и да им говори нежни думи.

Като колар арабаджия той прекарваше малко време у дома, а повече пътуваше по градовете. Ще впрегне двата бивола в тежката скърцаща кола, ще натовари стока — я керемиди, я вино, я нещо друго, — баба ще му пъхне в торбата парче сланина, увито в шарен месал, бучка сирене в дървена гаванка, сол и пипер в похлупците, един голям, с препечена кора хляб, ще го прекръсти, преди да излезе от вратата, ще плисне подире му менче вода, та да му е лек пътят, и той, навел глава, ще тръгне подир колата, загледан в клатещия се на задната ос катраник, а биволите сами ще вървят из пътя, който те познават по-добре и от него.

Пътуваше дядо ми до много градове из страната — до Плевен и Свищов, до Троян и Орхание, преминаваше Балкана, та чак в София ходеше. Губеше се той по седмица-две, а понякога и по цял месец прекарваше далеч от нас и се връщаше късно някоя нощ, натоварил колата с газ, сол, прежда или галантерия за бай Пенко, който освен кръчмата имаше и бакалница.

Колко много ми се е искало да тръгна някой път с него и да видя тия чужди и далечни, непознати места!

Отначало, когато дядо ми подхвърляше не на шега за това, и баба ми, и майка ми не даваха дума да се издума, но сетне склониха и аз не един път бях негов другар. Оттогава у мене остана тази любов към пътуването, към тихите летни нощи без луна, осеяни с много звезди, към шепота на вятъра, към дълбоките смълчани усои на горите, към величествената Стара планина, която прекосявахме неведнъж през Арабаконашкия проход на път за София. Ах, и сега душата ми се изпълва с умиление при мисълта за онова отдавна минало време, когато нощем, насядали край догарящия огън, коларите ядат и разговарят, а до подредените една зад друга коли дремят налягалите биволи и само от време на време в мрака ще блесне светъл лъч от пламъка, отразен в окото на някое добиче!

Минаваха дните. Любовта към дядо заемаше все по-голямо място в моето сърце и аз така се бях привързал към този затворен и на вид суров човек, но инак сърдечен и мил като всички колари кираджии, че не можех да живея без него. Висок, едър, с широки рамене, приведени леко, с тежки, отпуснати ръце и голяма побеляла глава, но с потъмняло от ветровете и студовете лице, отпуснато и уморено, с малки живи очи, умен и дълбок поглед, той вървеше бавно, с лениви движения и се клатеше като мечка. Винаги в джоба на абата му или в червения му пояс, до кесията с тютюн и лулата, той носеше небетшекер или захарно петле на клечка.

— Ей, Ванко, я виж какво ти нося, дядовото! — викаше той, широко усмихнат, и като ме поемаше на здравите си мечешки лапи, повдигаше ме високо от земята, допираше ме до лицето си и ме целуваше по гушката, при което дългите му мустаци ме гъделичкаха така, че аз започвах да се смея несдържано и лудо, почти до припадък.

Но най-голямото ми щастие беше, когато той ме вземаше със себе си да пасем нощем биволите. Още през деня, щом научех от него, че ще ходим на ливадата край реката, от радост не можех място да си намеря — тичах насам-натам и чаках да настъпи нощта. Едва привечер дядо ми се качваше горе и като посядаше за малко на миндера, застлан с шарени черги, изпушваше по една лула, и от дума на дума подхвърляше на баба ми:

— Кажи на Тотка, че ще взема момчето с мене!

— Що? Ти луд ли си? — надигаше се баба ми, но той засукваше спокойно мустака, бръкваше в джоба на панталона си и изваждаше оттам шепа никелови гологани, които хвърляше на миндера.

— Не викай! И друг път е идвал с мене, хем по-надалече, та сега ли няма да го пуснете? — казваше той смирено. — На̀, купи си нещо… Виж, шамията ти е избеляла, замени я! Докараха завчера на пазара нови… — и като се побавяше известно време, завършваше убедително и настойчиво: — Ванко не е вече малък, скоро ще тръгне на школото. Нека се учи на труд, че не се знае какво го чака. А пък съм вече стар и кому ще оставя тази кола, ако не на него… Склони ти Тотка!

— Добре, добре — поклащаше баба ми глава и грабваше парите, после мушваше в огъня джезвето и му поднасяше греяна ракия, която той изпиваше на един дъх.

Вечерта, подкарали пред нас биволите и нарамили по едно чердже, ние отивахме извън града, до лъката, дето реката правеше голям завой и се губеше сред клоните на увисналите върби. Там двамата с дядо ми постилахме черджетата, завивахме се с неговата аба и легнали по гръб, мълчаливо гледахме осеяното със звезди небе. Дядо пушеше с лулата, сумтеше и от време на време кашляше, а пък аз се свивах под тънката аба, измръзнал от нощния хлад, но чувствувах как душата ми се изпълва с някакво непознато досега блаженство.

Колко светли и тихи бяха летните нощи! Наоколо пълен покой — ни шум, ни викове; само покрякването на жабите покрай брега и песента на щурчетата в тревата нарушаваха тишината и ме държаха буден, с отворени очи. Кардам и Вампир хрупкаха сочната тревица и пръхтяха. Заспивах неусетно и се събуждах късно на другата сутрин, когато слънцето вече бе напекло всичко наоколо, а дядо бе станал и търпеливо ме чакаше да се събудя, стиснал вечно димящата си лула между зъбите.

— Ей, гущер, я ставай, че слънцето ще те опече! — подвикваше ми той усмихнат.

Като разтривах сънен очите си, аз скачах на крака и се втурвах към реката да ловя риба и раци.

Целия ден прекарвахме с дядо на лъката и късно вечерта се връщахме у дома: той запираше биволите в избата и отиваше да се разтуши в кръчмата на бай Пенко, а аз лягах върху кревата и заспивах още първата минута.

Дядо ми се пропи, а с пропиването дойде и нещастието.

Една сутрин чух как баба се караше с него, като го кълнеше и оплакваше живота си, а той, седнал на миндера, мълчеше виновно. От разправиите между двамата по-късно разбрах, че той бе продал биволите и изпил парите, а дори бе направил и дългове, та за да ги изплаща, реши да се наеме за пазач в парната мелница на един търговец.

Няколко дни по-късно дядо си взе сбогом с всички, целуна ме особено горещо по челото и замина. На изпращане до портата, дето той пъхна в ръката ми един грош, последния негов грош, останал от биволите, видях, че в очите му се появиха сълзи. Развълнуван, не можах да издържа и като се хвърлих на врата му, разридах се и дълго майка ми се мъчи да ме успокои, докато най-сетне се скара и аз млъкнах, преглъщайки сълзите си.

Колко време се губи дядо, не знам, но помня как една вечер късно през есента, когато бе започнало да се застудява и по двора имаше замръзнали локвички с тънка корица от лед, пред пътната врата спря каруца с два коня и преди да разбера какво ставаше и кого търсеха, един мъжки глас извика:

— Како Станке, ела бързо, че бай Ваню умира!…

Баба изтича по чорапи, а майка ми и аз скочихме от кревата и без да се облечем, впуснахме се с плач подир нея.

На улицата намерихме нашия кум, който също работеше на мелницата. Той посрещна баба на вратата и като й говореше нещо, поведе я към улицата, дето беше спряла каруцата и се мяркаха няколко човешки фигури.

— Къде е? Къде? — вайкаше се баба, когато приближихме.

— Ето, докарахме го…

Баба се хвърли върху дядо, който лежеше в дъното на каруцата завит с някакъв ямурлук.

— Божичко, Ваньо! — проплака тя и закърши ръце.

Но дядо продължаваше да стои неподвижен; само глухи стенания и пъшкания на човек, който едва задържаше последните си сили, достигаха оттам. Аз и майка ми се покачихме при баба и също заридахме.

— Е, стига де, кумице! — задърпа кумът баба ми. — Станало каквото станало. И да плачеш, и да се одереш, никаква полза…

— Ама какво е станало?

— Знам ли? — сви рамене кумът и отви дядо, изтегнат върху купчина слама. — Вчера си беше здрав и прав, заедно ядохме и пихме, а днеска, като отидох да взема чувалче трици, намерих го долу на цимента с разбита глава…

— Да не са го убили, бе куме?

— Че кой ще го убие, кумице! И за какво?

— Я за пари, я за брашно… Малко ли са хайдуци! За две шепи могат да утрепят човека!… Ох, майчице, отиде ми добрият старец! — занарежда баба и гласът й пресипнал, но остър и писклив, събра бързо съседите от махалата.

Всички искаха да узнаят какво беше станало с дядо, но кумът вече бе се уморил да разказва:

— А бе, знам ли бе, хора? Намерихме го на цимента. Я са го хвърлили, я сам той…

— Че как тъй сам?

— Знаете, беше си малко пийнал, та през нощта… Ама хайде да го караме в болницата, докато не е издъхнал, че ако все така на всички отговарям, май и това ще стане.

Той и двамата му братя, с които бе дошъл, подкараха каруцата по калдъръмената улица към горния край на града, където се намираше болницата. Баба тръгна подире им с хлипане, а аз и майка ми се прибрахме в стаята и цялата нощ не заспахме.

Рано сутринта отидохме в болницата. Дядо беше настанен в отделна стая, на главата му бяха сложили лед и той лежеше почти в несвяст. Баба, прекарала цялата нощ в бдение над него, едва се държеше на крака от умора и безсъние, но не искаше да се отдели от леглото му, като триеше зачервените си от плач очи и тихо, сдържано хлипаше. Мама също поплака-поплака, па като видя, че дядо не отваря очи и не я поглежда, отиде и намери един доктор, който веднага дойде при болния.

— Няма да го бъде! — каза той и поклати глава. — От удара е станало мозъчно сътресение и има менингитен процес. До довечера ще умре.

Като разбра, че дядо няма да оживее, баба още повече зарида и гласът й, жалостив и безпомощен, изпълни коридора и съседните стаи. Надойдоха много хора да видят пребития, но докторът ги изгони и нареди никой освен нас, тримата, да не стои при него.

Гледах дядо и не можех да се начудя как беше възможно да умре. От удара главата му беше цялата подута, а лицето — подпухнало и посиняло, с тъмни, почти черни петна от съсирената кръв под кожата, със затворени от отоците очи — приковаваше погледа ми и аз се мъчех да разбера с детския си ум как беше станало това. Убит ли е, или е паднал сам?

Дълго и баба ми, и майка ми, и аз се мъчехме да узнаем тайната на дядовата смърт, но никой не можа да ни каже нещо повече от това, което вече знаехме.

Дядо живя и се мъчи още цяла седмица и умря в пълно безсъзнание, без да хвърли един поглед към нас и да се простим. Но аз никога няма да забравя моя добър, търпелив, любим дядо Ваню.

У лелини

Войната отдавна бе свършила и войниците се бяха върнали по домовете си, а баща ми все още се губеше някъде из новите земи. Ние бяхме две деца и заплатата му едва стигаше да посрещнем насъщните си нужди. Тежко живеехме, но от ден на ден ставаше още по-тежко и ако не беше баба да ни помага, кой знае какво би станало.

Майка ми, макар да не беше къщовница, не ни оставяше гладни. Ала аз виждах с каква мъка набавяше насъщния. Тя добре разбираше защо баща ми не можеше да се върне, но като виждаше как другите се бяха наредили, съжаляваше, че се бе омъжила за музикант. Аз често я чувах да плаче тихо и да нарежда пред баба или пред леля ми:

— Музикант ли е? Не ми го хвали!…

Семейството на леля ми Елена живееше по-добре от нас. Вуйчо Марин, пътен човек, постоянно си беше у дома, а пък аз още не бях виждал баща си.

Двете сестри се обичаха и бяха привързани една към друга. Но в живота става тъй, че едната се нарежда по-добре, а другата не сполучва. Майка ми, макар и по-малка от леля Елена, бе избързала с женитбата си. Леля Елена се бе омъжила по-късно и в очите на мама беше щастлива жена.

Вуйчо Марин, като чиновник в полковия щаб, се ползуваше от редица облаги на държавната служба. Освен че заплатата му беше по-голяма, той често отиваше в командировки, та успяваше да спести малко пари. Това личеше от наредбата на техния дом. Виждаше се и от по-хубавия им живот. У тях винаги можеше да се намери всичко от каквото имаше нужда едно домакинство, когато мама разчиташе само на дажбите, отпущани на баща ми. Ние често прибягвахме до заеми от тях, но това ставаше тайно от вуйчо Марин. Леля ми много се пазеше от него, защото той смяташе, че всеки мъж трябва сам да се грижи за семейството си и се сърдеше, когато забележи, че нещо се изнася.

Това, разбира се, обиждаше майка ми и един ден, когато леля й отказа чаша захар, тя се разсърди и заяви на баба, че повече кракът й няма да стъпи там. Между двете сестри настъпи охлаждане, което не остана скрито и за мене. Но аз продължавах да ходя у лелини и да играя с двамата си братовчеди — Петко и Стефан. Там често си похапвах от софрата, на която леля винаги ме канеше. Може би тъкмо това дразнеше майка ми и тя веднъж ми забрани да ходя повече у тях.

Ала случи се тъй, че Стефчо се разболя тежко от коремен тиф и обидата на мама се стопи в чувството на състрадание към леля и детето.

Това се случи през пролетта. Момчето лежеше в малката стая бледо и посърнало, със замъглени от огъня очи, а около него се лутаха леля и баба. Като влязох при тях, аз се спрях до вратата и погледнах жално към по-малкия си братовчед.

— Къде е майка ти? — обърна се баба към мене.

— У дома.

— Иди й кажи да дойде, че Стефчо вече не е добре. Нека го види за последен път, докато е време…

Разбрах какво искаше да каже баба. Сърцето ми се късаше от жал и мъка по Стефчо. Бързо изтичах у дома и казах на мама какво е поръчала баба. Тя веднага дойде горе и още от вратата взе да нарежда. С това отношенията между двете сестри се подобриха и аз бих се чувствувал най-щастливият човек на земята, ако не беше болестта на Стефчо.

След две седмици той почина.

Измина пролетта. Дойде лятото — горещо и сухо, без капчица дъжд. С леля и баба често ходех на гроба на Стефчо. Земята там беше напукана, а цветята, поставени в глинени панички, бяха изсъхнали без вода. Но и баба, и аз обичахме да стоим на сянка под малката праскова и с любов да наблюдаваме мравките, плъзнали по дървените кръстове, пъргавите божи кравички и пчелите, които се въртяха около нас и кацаха по цветята. Тъй времето минаваше неусетно и ние като че изпитвахме някаква наслада от тайнствения и мълчалив подземен свят на мъртвите. Тъкмо по това време под влиянието на баба у мене се пробудиха първите религиозни представи и аз започнах да мисля за живота и смъртта. Като гледах тези безкрайни гробове — едни грижливо подредени, с хубави мраморни паметници, други изоставени и хлътнали, обраснали с трева и бурени, постепенно заживях с онази дълбока вяра, която е присъща на чистата детска душа, попаднала под влиянието на вярващите.

Редовно всяка неделя отивах с баба на църква. Там през цялото време на литургията стоях прав пред олтара със свещ в ръката и слушах дългите и неразбираеми проповеди на стария свещеник и на младото дяконче. Не изпущах нито един пост, нито една молитва, а два-три пъти дори се причестих.

Не знам как щеше да свърши всичко това, ако не се случи едно важно събитие в моя живот.

Веднъж отидохме с баба пак на църква. Беше някакъв малък празник, но както винаги богомолците изпълваха църквата до самото преддверие. Разбира се, повечето бяха жени, особено стари баби, но тук-там се виждаха и мъже. Като влязох с баба вътре, неочаквано пред нас, до една от колоните, видях леля Елена. Тя беше в черна рокля, с креп на главата. В ръцете си държеше запалена свещ. Баба се приближи до нея, запали своята свещ и започна да прави метани, като се кръстеше и шепнеше молитви.

Леля стоеше изправена до колоната и лицето й беше тъй бледо и строго, с такова изражение, което говореше, че тя е съвсем сломена. Аз като че прочетох в погледа й недоверие в думите на стария свещеник, който обещаваше мир и блаженство на онзи свят. В този миг някак неуместни и излишни ми се видяха молитвите на баба. „Какво ще помогнат? — питах се малко смутен от собствените си мисли. — Те не могат да върнат Стефчо!“ Аз бях ревностен в посещението на гробищата, като се надявах, че бог ще се смили над моята и бабината молба в горещите ни молитви и ще върне при живите умрялото момче. Но той беше ням и глух за нашите молби и накрая аз съвсем се отчаях от неговото равнодушие и студенина. Веднъж споделих съмненията си с баба и тя, изпаднала в ужас, ме прекръсти три пъти и каза:

— О, не говори тъй, чедо! Това е светотатство и господ ще те накаже.

— Но защо той не иска да разбере?

— Светият дух е всемогъщ и ние сме в неговата десница. Той прави това, което му е угодно.

— А защо му е угодно тъй, ма бабо?

— Мълчи, сине, мълчи! — и тя пак ме прекръсти. — Злият дух се е поселил в тебе и говори чрез твоя език. Божичко, прости му, той не знае какво говори!

Тъй завърши нашият спор. Но оттогава като че започнах по-малко да вярвам в бога.

И ето че сега, без да слушам тържествените песни на хора и певците до аналоя, аз наблюдавах хората около себе си и ми се струваше, че всичко туй, макар и да е хубаво под блясъка на запаления полилей, беше нещо като приказките на баба ми. Стоях до баба и леля, гледах ту едната, ту другата и все повече се убеждавах в своите мисли, и все повече се разколебавах, че има господ.

Когато завърши последната ектения и камбаните забиха тържествено, аз въздъхнах облекчено и тръгнах да излизам с множеството. От погледа си загубих баба, но пред мене вървеше леля и аз я следвах мълчаливо.

Обзела ме бе мъка и в детската ми глава не всичко беше ясно, но като излязох вън и се намерих сред широкия църковен двор, усетих как на душата ми става по-леко и светло, като че с вдъхването на свежия въздух очите ми бяха се отворили за светлината.

Потърсих сред гъмжилото от хора леля и побързах да я настигна. Двамата повървяхме известно време мълчаливи и после, без сам да съзнавам какво върша, попитах:

— Лельо, вярваш ли в бога?

Тя се сепна, спря се и ме погледна учудена.

— Вярвам, лелиното. Защо питаш?

— Тъй. Гледам те, че не се молиш…

— Как тъй не се моля?

— Ами че в църква стоиш не тъй както баба, и гледаш, ама нищо не виждаш…

Лицето й промени цвета си и по него като сянка премина мъката.

— Имам си грижи, Ванко.

— Знам. Ти си се молила на господ да запази Стефчо, а пък той не те е послушал и…

— Мълчи, Ванко! — извика тя отчаяна. — Малък си, а пък такива богохулни думи говориш!…

Леля не призна от страх, да не разкрие пред мене своите мисли. Аз повече не настоях. Ние влязохме в нашия двор и едва тук тя каза:

— Да ти кажа ли, макар че си дете: и да няма господ, ние трябва да си го създадем. Без господ не може да се живее.

— А животните как живеят?

— И те сигурно си имат господ, Ванко!

— И магарето ли?

— Ух, ти, безбожник! — скара ми се леля и ми се закани, но аз побягнах и повече този ден не се видяхме.

След два дни леля дойде у нас и още от вратата започна да се оплаква:

— Няма господ и туйто!

— Защо, ма како Елено? — посрещна я майка ми загрижена.

— Защо ли? — Леля ме погледна някак доверчиво, сякаш само аз щях да разбера мъката й, и повтори: — Няма, няма!

Майка ми нищо не можеше да разбере от тия нейни думи и я гледаше слисана, чакаше да чуе нещо много по-лошо. Леля седна на миндера и като ме притисна до себе си, прошепна:

— Знаеш ли, Тоте, ще има война.

— Война ли? — замря мама. — Кой ти каза?

— Бате ти Марин. Ей сега дойде от казармата. Получил съобщение. След два дни ще бъде обявена.

— Божичко! — проплака майка ми. — Ами че Цеко още не си е дошъл!

— И няма да си дойде. Оттам направо на фронта ще отиде. И не само той, но и бате ти Марин. Какъв е този господ, та ни праща само злини? — заплака леля и си отиде.

Мама изтича да каже на баба, която беше се прибрала в своето кътче. Двете се качиха горе, при леля, и там, събрани около огнището в кухнята, заприказваха за войната и нашето нещастие.

И трите бяха много разтревожени. Разговорът им се водеше за тежкия живот, който ги чака. Особено се плашеха от мисълта, че някой от мъжете може да бъде убит. Изведнъж баба се плесна по коленете и както беше седнала на столчето, започна да нарежда:

— Божичко мили, ами че те ще вземат войник и Петко! Какво ще правя тогава сама, божичко?

— Е, мале, не си сама — успокояваше я майка ми, — ами ние? Нашите мъже също…

— Ох, дъще, за всички е жалко! Таман излязохме от една война, ето ти сега пък друга…

— Божичко! — вайкаше се леля.

— Аз знаех, че тъй ще бъде! — добави мама. — Щом Цеко не си идва и не го пущат в отпуск, значи има нещо, казах си аз, и видите ли, излезе вярно…

— Аз не съм видяла, ама разправят хората, че снощи паднала опашата звезда. Да знаете, че не е на добро. Поличба божия е това, тъй да знаете! — обясняваше баба и се кръстеше. — Господи боже, бъди милостив към нас, грешните!…

Но аз бях вече убеден, че това не е работа на господ и че напразни са нейните молби… Измъкнах се и тихичко, за да не ме усетят, отидох в стаята при братовчед ми Петко, който играеше с котката.

— Чу ли? Ще има война! — казах му аз като всезнаещ.

— Каква война?

— Такава… ще се бият…

— Кои ще се бият?

— Бащите ни.

Братовчед ми ме погледна изненадан. После като се досети, че може би баща му да го набият, както него понякога биеха, започна да плаче и да вика:

— Не ща да се бият, не ща война!

Изгледах го презрително и казах:

— А бе, какво ли ти разправям? Ти си още малък и не разбираш!

Бързо излязох и си отидох, защото чух, че мама ме търсеше из двора и се заканваше, че ще ми дърпа ушите, ако не се прибера у дома.

След три дни барабанът би и общинският глашатай обяви: обща мобилизация.

Още същия ден вуйчо Марин и вуйчо Петко отидоха в казармата, а у дома останахме само ние — трите жени и децата. Баща си аз тъй и не можах да видя. Полкът, в който той служеше като музикант, беше прехвърлен от турската граница на македонския фронт.

На война

Още същия ден, когато общинският глашатай обяви с барабанчето си манифеста на царя за война, в двора на казармата започнаха да се събират мобилизираните.

Цяла нощ из улиците на града скърцаха коли, чуваше се глъч, пиянски викове, плач. Нямаше къща, която да бе посрещнала вестта с радост. До късно всички прозорци светеха и майки, жени, деца се прощаваха с мъжете, които заминаваха за фронта.

На другия ден отидох с момчетата от нашата махала да гледаме как пристигат войниците.

Дворът на казармата, доскоро запустял и обрасъл с трева, лайкучка и слез, беше оживен от хора. Оживена беше също и поляната пред него, изпълнена с коли и народ, повече селяни. От всички страни се носеха възгласи, сподавени хълцания. Тук, до разпрегнатата волска кола, двама млади се прегръщаха и не можеха да се разделят, там, до шарената каруца с два бели коня, селянка целуваше поред мъжа си и сина си, които заедно отиваха да се бият. Някъде момък с едва поболи мустачки се опитваше да успокои старата си майка и с мъка прикриваше сълзите си, напрели в зачервените от плач очи. Не оставаха чужди на тая мъка и гражданите, дошли да изпратят своите близки. На много места бяха насядали по тревата, мълчаха и се гледаха, а около тях играеха деца, които не разбираха какво става. Растеше човешкият мравуняк, пълзеше по улиците и като пъстра вълна заливаше поляната пред казармата.

А вътре никой от гражданите и селяните не можеше да влезе. Два реда акации и ограда от бодлив тел отделяха едните от другите. На вратата пазеше часовой.

Баба ме повика и помоли да отида и потърся вуйчо Петко. Двете с мама застанаха да го чакат край оградата. Леля Елена не беше дошла. Вуйчо Марин оставаше временно тук, в щаба на полка, в специалната наборна комисия, докато мобилизират всички запасни; после и той щеше да замине за фронта, но до това време леля можеше да бъде спокойна и да не се тревожи за него.

Намерих някъде дупка в оградата, проврях се и тръгнах да търся вуйчо Петко.

Пристигащите се нареждаха в колона по един и търпеливо чакаха реда си, за да стигнат до масата, дето комисия от трима души проверяваше списъците. Но те не чакаха дълго. Двама цивилни чиновници и един военен бързо се оправяха с работата си. Като дойдеше някому редът, те отмятаха името му по списъка и го изпращаха да се нареди при проверените вече мъже, които се бяха строили по-настрани, и един фелдфебел им обясняваше нещо. После всички вкупом отидоха до склада да си получат дрехи, оръжие, амуниция. И навсякъде из широкия казармен двор се виждаше как мобилизираните се обличаха в новите, омачкани и вмирисани на нафталин дрехи, обуваха жълтите, още непочернени ботуши, препасваха се с коланите. Те събираха своите цивилни дрехи във вързопчета и бързаха да ги предадат на близките си през оградата.

Случайно зърнах вуйчо сред тълпата. Висок, снажен, той бе обул такъв късичък панталон и такава тясна куртка, че белите крачоли на гащите му и ръкавите на ризата се подаваха навън и той някак много смешно стърчеше като щъркел над всички с широките си ботуши. Ходеше от група на група и търсеше с някого да си разменят дрехите, но никой не искаше да губи време и бързаше по-скоро да бъде готов за път.

— Вуйчо! Вуйчо! — спуснах се към него.

— А-а, Ванко, ти ли си? — посрещна ме той, като държеше в ръка новия си, безупречно изгладен панталон, сакото с бялата кърпичка в джоба, връзката и меката си шапка. — На̀, вземи, вуйчовото, та ми помогни! — и пъхна в ръцете ми обущата си.

— Баба каза да дойдеш.

— Къде е тя?

— Там, до телта, с мама…

— Ти върви, а пък аз сега ще те настигна.

Тръгнах, но сметнах, че не ще може да ни намери лесно и затова се спрях. Вуйчо направи още веднъж-дваж опит да смени дрехите си, но му отказаха и примирен с участта си, скоро ме последва. Като го видя такъв окаян, баба заплака, а мама, която познаваше вуйчо, започна да се смее.

— Ами сега какво ще правиш? — попита тя.

— Тъй ще вървя — отговори също на смях вуйчо, — нека видят каква армия сме!

— Божичко, Петко — проплака баба и изтри с длан сълзите си, — та може ли да ставаш за смях на хората, сине?

— Е, пък и ти, мале, не се ядосвай, аз само тъй казвам. Разбира се, че те ще ми дадат други, няма тъй да ходя, я!

— Защо не идеш още сега да искаш?

— Ще ида.

— Потърси бати си Марин, той ще ти помогне! — посъветва го мама.

— Къде е той?

— Ей го там, при оная маса! — посочих аз към мястото, дето една от комисиите проверяваше още новодошлите.

Вуйчо даде на баба и мама дрехите си, обеща да дойде пак и побърза да намери вуйчо Марин. Аз се възползувах от залисията на всички и отново се гмурнах сред гъмжащото множество.

Изсвири тръба. Чу се рязка команда. И всички войници, пръснати из широкия казармен двор, готови-неготови, като размахваха дрехи и торби, се разтичаха с викове и започнаха да търсят местата си. От разни страни питаха:

— Тук коя рота е?

— Втора.

— Къде е първа?

— Не знам.

Забъркал се войник викаше:

— Трети взвод? Къде е трети взвод?

— Тука, тука — отговаряха му няколко гласа едновременно и той се спускаше натам.

Друг пък, нисък и пълен като буре, с такава малка фуражка на голямата си глава, че на човек му ставаше и смешно, и жалко, застана пред подофицера и се замоли да му смени дрехите.

— А какво си правил досега! Къде си зяпал?

— Изпратих булката…

— Нека сега булката ти намери други. Хайде, марш в строя! Сега няма време, а после…

Видях как вуйчо прибягна покрай мене, без да ме забележи, облечен в дрехи по мярка. Той зае мястото си на десния фланг, между високите, по които останалите се равняваха.

Двама закъснели — един гражданин и един селянин — тичаха при комисията и питаха:

— А ние къде сме?

— Как се казваш? — вдигна глава сърдито офицерът с очила и изгледа селянина.

— Иван.

— Не си при пас. Буква „и“ е на друго място.

— Къде?

— Потърси сам! — скара му се цивилният. — Хайде, махай се и не ни пречи!

Селянинът хукна да търси буква „и“.

Проверката скоро се свърши. Как да е, всички се строиха и заеха местата си. Започна преброяването. Оттук-оттам се обаждаха кой както можеше — един високо и смело, друг по-тихо и колебливо, но скоро фелдфебелът, доволен от бързото преброяване, закрачи към взводния командир, млад подпоручик в новичка униформа, със сърмени пагони и лъснати ботуши. От няколко места докладваха:

— Готово, го’син капитан…

Донесоха сандъци с патрони и раздадоха на всички. Ръцете трескаво поеха книжните кутийки, извадиха патроните и напълниха паласките: поляната се осея от разхвърляни кутии. Децата се спускаха и боричкаха за тях, но от редиците им подвикнаха и те се разбягаха.

Всички бяха строени по взводове и роти в каре за приемане от командира на полка. Стегнати с колани, с раници на гърба, с лопати, кирки и противогазови маски, през рамо със сухарни торби и пушки с блеснали на есенното слънце цеви, войниците чакаха заповед. Откъм поляната народът гледаше с интерес и любопитство. Всички сякаш се успокоиха и примириха с участта си. Нямаше вече плач и охкания. Разнасяха се подвиквания ту към този, ту към онзи войник. А в туй време отнякъде изскочи един малък тръбач и като наду бузи, засвири с тръбата. Всички трепнаха. Известен им беше този сигнал. Не се минаха и две минути, с маршировка и стегната крачка пристигна и зае своето място начело музикантската команда с лъскавите си инструменти и с големия барабан. Пълен капелмайстор с тесен брич и малки, елегантни ботуши, с юнашки кривната над ухото фуражка стоеше изпъчен пред тях и като че не гледаше, а целият сияеше от удоволствие. Минута-две на затишие. Висок подполковник се отдели от групата на офицерите и изтича живо към средата на карето.

— Мирно! — извика той. — За среща на командира на полка…

Музиката засвири марш. Откъм щаба бавно, като се полюляваше на тънки крака в лачени ботуши, запристъпя не много стар офицер, едър, снажен, със сабя на кръста и дрънкащи шпори, с новичка жълта чанта през рамо и бинокъл на гърдите. Като наближи редиците, той започна да марширува, а след него адютантът му, млад поручик, наперен като петле, подскачаше на късите си крака.

С извадена сабя в дясната ръка подполковникът ги посрещна и вдигайки с един замах сабята пред лицето си, тъй че тя описа полудъга и блесна като сърп със змийски съсък, започна да рапортува, че полкът е готов за поход.

Музиката спря. Командирът на полка обходи редиците, направи тук-там бележка за облеклото на войниците, поздрави ротите и застана на десния фланг. Не се мина и минута, когато гръмливият му глас отново прозвуча:

— Полк, мир-р-но! За среща на знамето…

Отново гръмна марш. Всички обърнаха глави и впериха поглед натам, отдето се появи полковото знаме, носено от строен фелдфебел, обграден от двама млади подофицери. Още съвсем новичко, то привлече погледите на хората зад телената ограда, но никой не изпита радост, в очите на всички се забелязваше мъка и тревога за своите близки.

— Ура! — изкомандува полковникът и замахна със сабята си.

Нестройно и негръмко „ура“ се понесе по редиците и скоро угасна заедно с глъхнещото ехо откъм околните хълмове.

Със стегната маршировка знаменосците минаха надлъж по редиците и застанаха пред първата рота. Постепенно викът затихна. Музиката спря. Командирът излезе малко напред и произнесе кратко слово, като махаше яростно с ръце и се заканваше на някого. Но думите му не развълнуваха никого. Той свали фуражката си, изтри потното си чело и като зае войнствена поза, даде знак на ординареца да му доведе коня. Не съвсем леко, подпомогнат от адютанта си, той се покачи на едрия бял кон, пооправи седлото и се обърна назад.

— Полк, в походна колона след мене, хоодом… марш!

Музиката засвири и колоните, като се полюшнаха бавно напред, потеглиха…

Изведнъж народът се втурна към широката врата на казармата. Улицата се изпълни от изпращачи. Разнесоха се викове за поздрав. Отново плач и сълзи. Майките и жените се спущаха подир своите синове и мъже, хвърляха се върху им, разстройваха редиците и дълго се мъкнеха след тях, но никой не се спираше и всички вървяха напред. Тук-там по балконите и прозорците се показваха жени и деца, махаха с ръце и очите им бяха пълни със сълзи, мъка и отчаяние.

Полкът замина. Беше топла септемврийска вечер. Небето, окъпано от залеза, се обливаше сякаш в кръв, която бавно се оцеждаше на запад зад ниските баири. Над града падаше мрак. Хората се прибираха по домовете си унили, с тежкото предчувствие за голямата беда, която бе сполетяла цялата страна.

Ловеч като че опустя. Из улиците рядко се виждаха хора; всеки се бе затворил в себе си с мъката по заминал близък.

На третия ден всички деца от махалата отидохме на главната улица да гледаме как минава артилерийският полк от Севлиево.

Валеше дъжд, ситен, студен есенен дъжд. Кал, локви, лапавица. Облечени със зимни палта и обути, наметнати с одеяла и шалове, жените се трупаха по тротоарите и равнодушно наблюдаваха тъжната картина.

Застанал до майка си, аз се притисках и се мъчех да разбера какви са тия редици, които минават и нямат край.

Батарея след батарея. Дрънкаха колелетата на оръдията, опъваха каишите конските впрягове, звъняха напевно железните части. Отпред яздеха на коне офицерите. След тях идваха оръдията с покачените по лафетите войници; насядали един до друг, наметнати с платнища, артилеристите ни гледаха спокойно и мълчаха, сякаш бяха неми.

— Майчице мила! — проплака майка ми и се обърна към една жена. — И тях майка ги е раждала… Гледай, како Цвято, как са измокрени!

— Господ да им е на помощ! — прекръсти се жената. — Какво да правиш, булка? Война е това, а на война човек не е човек.

Изведнъж артилерийската колона спря. Чуха се викове. Хората се втурнаха напред. Мама се повдигна на пръсти и поиска да види, но тълпата бе напряла и се бе събрал толкова народ, че нищо не се виждаше.

— Какво става там? Защо спряха? — питаха се един друг войниците.

От задните редици с галоп препусна млад офицер и разгони народа. Той закрещя нещо, но от шума не се чуваше нито дума.

По редиците се разнесе шепот:

— Смазали го!

— Кого са смазали?

Майка ми едва успя да си пробие път и ние стигнахме до мястото, дето бе станало нещастието. Някакво войниче, което вървяло пеша, поискало да мине между двата конски впряга, но тъкмо в тоя момент някой отпред спрял едно от оръдията, след него започнали да спират другите и когато то било по средата на улицата, следващият конски впряг не могъл да спре навреме и го мушнал с ока в гърдите. Сега лежеше долу в калта, а из устата му течеше кръв. Зад него се бяха навели двама от другарите му и един фелдфебел. Офицерът скочи от коня и като видя напиращата тълпа от жени и деца, заповяда:

— Разгонете ги!

Няколко войници скочиха от лафетите и започнаха да разпръсват хората.

Отнякъде дотичаха двама санитари с носилки и отнесоха ранения назад към обоза. Хората се отдръпнаха и пак заеха местата си. Колоната продължи напред. Отново се заредиха коне, оръдия, лафети. Повече от час тече този сив, звънящ поток от желязо и хора, а накрая се проточиха колите от обоза, натоварени с амуниция, сандъци с патрони и снаряди; след тях бавно се мъкнеше военната болница със санитарите, които носеха чанти и червени кръстове на ръкавите си. Насядали върху купищата сено, стари войници с потъмнели лица, небръснати и с угаснали погледи гледаха уморено и равнодушно. Жените се опитваха да ги поздравят и изпратят с една поне добра дума за „добър път“, но на тях като че им бе все едно — никаква усмивка, никакъв звук. Последни минаха походните кухни, теглени от слаби, дръгливи кончета. Зад тях крачеха готвачите с дълги, непоръбени шинели, опръскани с кал и просмукани от влага. Последен мина един мустакат фелдфебел на кон, засукал мустаците си тъй — ще речеш, че отива на сватба, а не на война.

Приятели

Заредиха се топли дни. Животът в малкото градче се посъживи. Хората като че си отдъхнаха след големите студове. Но известия от фронта за убити войници започнаха да пристигат по-често. Много сълзи бяха изплакани, много домове се почерниха: на не една порта се развяваше креп и не една жена остана вдовица с невръстни деца сираци. Ала небето въпреки скръбта на хората се бе разтворило с ясната си синевина, окъпана от пролетните дъждове. Сутрин зарята беше все тъй пленително нежна, а вечер гаснещото слънце заливаше с кървавочервен лазур облаците на запад.

Ние, децата от махалата, се събирахме по дворовете и по цял ден тичахме боси, гонехме се и играехме.

Срещу нас имаше широк, разграден двор. Там стопаните, дошли наскоро от село, вършееха всяка година през лятото. Нашият квартал Хармането, като всички крайни квартали на малките градчета, много приличаше на село. В него живееха повече хора, свързани със земята, и животът им по нищо не се различаваше от живота на селяните. Край града мнозина от тях имаха ниви. Пролет и есен те ходеха да орат и да сеят, а лете жънеха, докарваха с коли снопите на хармана и вършееха. Такива бяха и нашите съседи. Техният двор се превръщаше на харман. Струпваха те снопите на големите купни, после събираха работници и всички (а те не бяха малко хора) се залавяха за вилите и греблата, разпръсваха снопите около стожера, връзваха конете и ги подгонваха. Ние, децата, най-много обичахме да се търкаляме по хармана и преди конете да ни настигнат, да станем и да побегнем, а после да грабнем камшика и като се впуснем след буйногривата тройка коне, да заплющим и да подвикнем весело:

— Хайде-хайде, дий!

Когато харманът се привърши, големите започват да премятат утъпканата жълта слама. Слънцето прежуря. Жега е. Пот се лее по врата и гърдите, ризата лепне на гърба, осил се е заплел в косите и гъделичка врата, но няма време дори да го махнеш с ръка. От праха лицето е набраздено с мътни вадички, затова пък погледът е бистър и свети от радост, че жътвата е богата и зърното е едро. Глътката вода от бърдучето освежава напуканите устни, пресъхналото гърло. Жаждата е уталожена и отново ръцете се движат с широк размах.

Привечер възрастните почват да отсяват с веялката житото. Тогава ние се спускаме към натъпкания със слама сайвант и там играем, боричкаме се на воля. Мирише на плява, на изпечено зърно и застоял, задушен въздух. Шум, викове, смях. От бунището прехвръква петел и ние го подгонваме. Пада здрач. Хладно е. Майките ни, загрижени от нашето дълго отсъствие, идват да ни търсят. Те викат след нас, но ние не искаме да се откъснем тъй бързо от забавните игри и те с мъка ни прибират.

Няма, няма по-хубави дни от тия горещи летни дни на Хармана, от хладните вечери, когато тракането на веялката оглася целия квартал, от тихите звездни нощи, изпълнени с шепота на влюбени двойки, притулили се сред дърветата и храстите на градината, от лекия, блажен сън!

Ала това е вече минало.

Тая година дворът на нашите съседи беше пуст. Харманът тънеше в трева и високи, жилави бурени. Пред обора и сайванта лежеше купчина тор. Няколко кокошки кълвяха и търсеха зрънца, а петелът се бе покачил на зида и ги гледаше унило.

Ние продължавахме да се събираме и играем. Най-големият от нас бе синът на стопаните, Стоян, или Танчо, както му викахме — едро, червенобузесто момче, облечено с груб шаячен панталон и домашнотъкана синя риза. Всички други бяхме градски момчета, на разни възрасти, ходехме също боси, по ризи и къси панталонки. Доскоро Танчо беше ученик, но не му провървя и напусна училището. Той нямаше майка, а баща му беше на фронта и затова за него се грижеше леля му. Той трябваше сам да изкарва хляба си, като пасе биволите на чичо си. Ала Танчо беше все още дете, едва тринадесетгодишен, и на него също му се играеше. Събрани в двора, той ни учеше как да си направим коли от дъски и макари. Всички го слушахме и той беше нещо като главатар на нашата дружина.

— Седяхме ние на сянка под високата черница и с ножчета дялахме дъски, правехме оси, ритли, климии, а от макарите измайсторявахме колелета. Аз бях най-малкият и най-несръчният. Танчо се сърдеше и ми се караше:

— Не тъй, бре! Я колко си схванат в ръцете!…

Аз се мъчех да започна, но нищо не излизаше и от обида и огорчение очите ми се изпълваха със сълзи.

— Дай на мене, аз ще направя и твоята кола! — казваше Цачо и поемаше от мене ножа и дъските.

Цачо беше най-сръчният от всички. Висок, кокалест, с дълъг платнен панталон, боядисан от майка му синьо, той от всички най-бързо тичаше, умееше пъргаво и леко да прескача трънените огради, когато отивахме в съседните дворове да крадем ябълки и сливи, а тънките му пръсти ловко пипаха и работеха с ножчето.

Тук бяха почти всички момчета от нашата махала. Всяко си имаше кръщелно име, но ние си викахме с други, измислени от нас имена.

Колю Чорлето, слабичко, но живо момче, при боевете с момчетата от другите махали събираше най-много камъни и ги хвърляше най-далече с прашката си. Данчи Пенеса, дребничък, но все пак по-голям от мене, пееше много хубаво — вечер, когато се връщаше с козите от полето, гласът му се чуваше чак до нас; той ходеше на училище и участвуваше в ученическия хор. Георги Румънчето (тъй му викахме, защото майка му беше румънка), тънък и висок, сякаш източен на струга в железарската работилница на бащата на Цано Жабата, който, за разлика от Георги, беше пълен, бавен и флегматичен…

Всички спорехме къде да построим „ханчето“, дето ще спираме на почивка. Танчо беше най-разпален. Той настояваше да слушаме неговата дума, щом сме дошли у тях. И бяхме принудени да се съгласяваме, иначе щеше да ни изгони.

— От всички аз най-много знам — казваше той. — Пътувал съм с тате и познавам местата. „Ханчето“ трябва да бъде ей тук! — и посочваше едно утъпкано място сред двора. — Хайде, Ванко, заловете се с Колю и го направете.

Вдигнах рамене.

— С какво?

— С дъски. Потърсете някъде и тенекии за покрив! — нареждаше той. — И не се бавете!

Двамата с Колю Чорлето се залавяхме да строим. Това беше трудна работа и без помощта на Цачо не можехме да се оправим. Когато „ханчето“ беше готово, аз се обърнах към Танчо:

— Хубаво ли е, бати Танчо?

— Баш такова трябва да бъде! — похвали ни той. — А сега направете път!

Ние с радост се заловихме отново на работа, като скубехме с ръце тревата и утъпквахме с боси крака. Скоро и пътят беше готов. Ганчо върза с връв ока на колата си, натовари я с кибритени кутии — „стока за пазара“ — и тръгна, а подир него Цачо и другите момчета със своите коли.

Но в това време се чу далечно, едва доловимо бучене. Всички се ослушахме. Бученето се усилваше и все повече приближаваше. Танчо легна и опря ухо на земята, за да се увери, че не е земетресение.

— Я, това какво е! — извика уплашен Колю, който пръв забеляза да лети нещо в небето.

Над нас някаква голяма птица блесна с крилете си и затрептя. Тя беше много високо, почти сред белите облаци, и се виеше като орел. Но не беше орел, защото бученето идваше от него. Не беше и ястреб, нито осорлица, открили в някой двор квачка с пиленцата си. Ние познавахме почти всички птици. Но тая съвсем не беше позната, а голяма, страшна и тъй силно бучеше…

Спуснахме се към нивите, над които кръжеше непознатата птица.

Тук вече се бяха насъбрали много хора от махалата. Аз чух как дядо Алекси, стар учител пенсионер, обясняваше на една жена:

— Аероплан е това!

— Накъде ли отива?

— Кой знае? — сви рамене дядо Алекси и се взря с късогледите си очи. — Ама изглежда не е наш…

— Какъв е?

— Трябва да е англо-френски — добави той с трептящ глас, — да се приберем, че е опасно. Може да пусне бомби!

— Че пуска ли такива работи, бай Алекси? — попита друга жена.

— Ами че да — поклати глава старият учител и забърза към дома си, като се подпираше на бастуна.

Жените прибраха малките деца и се пръснаха. Останахме само ние, по-смелите, да погледаме. Аеропланът покръжи, покръжи над нас, после изчезна на запад.

От този ден започнаха да минават по-често аероплани; дори един кацна на полето в края на града и се задържа там повече от седмица. Около него се събра едва ли не целият град и през всичкото време, докато беше там, от сутрин до вечер имаше хора, повече деца. Всички любопитно надничаха и искаха да узнаят тайната на неговата направа, но строгият часовой с натъкнат на пушката нож не ни позволяваше да пристъпим до него и ние гледахме отдалеч.

Разнесоха се първите вести за успеха на нашата армия на Южния фронт. Страхът и мъката като че заглъхнаха и отстъпиха място на вярата, че войната скоро ще свърши и близките ни ще се върнат.

Само ние, малките, все още продължавахме да сме войнствено настроени. Събирахме се на дружини, правехме си саби и пушки от дъски, строявахме се по двама и с песни марширувахме из улиците.

Аз вече се чувствувах достатъчно пораснал, за да се наредя с големите и да ходя „на война“ из нивите. Границите за движение се бяха разширили за мене и майка ми не се тревожеше и не ме търсеше, когато закъснеех. Нарамил „пушка“, аз крачех най-отзад и заедно с всички пеех:

Ти, войниче младо,

вземи за бой с нож,

враг да победим,

враг да прогоним!

Някаква непримиримост да продължи войната и победим ни бе обзела всички до един и ние, като размахвахме ръце, пеехме песен след песен:

Тръбата свири там долу,

при Чаталджа…

Или пък още по-популярната песен:

Ечи ти, горди наш Балкан,

ечи ти, мили великан!

Без бой превзехме Лозенград,

Ески Полос и Петра.

Много песни съм запомнил от онова време и макар че сега ми е напълно ясно какво означаваха те, за мене още са запазили силата на първите опити да пея хорово с другари. Тогава те действуваха на детското ми въображение, аз се вълнувах и още по-смело крачех в редиците след по-големите момчета…

Но случи се тъй, че един ден, тъкмо играехме „на война“, дотича лелята на Танчо и като го прегърна, зарева:

— Стоянчо, на леля момчето, пусти да останат пушките ви! Ела си, лелиното, ела си… Казват, че баща ти го убили на фронта!…

И сега виждам как пълното, малко грубоватичко лице на Танчо се изкриви от изненада, устните му се разтегнаха от плач и той хвърли с отвращение пушката.

Заплака и се спусна подир леля си към къщи, дето баба му виеше жалостиво.

Ние се прибрахме натъжени по домовете си. От тоя ден никой от нас не пожела да играе „на война“.

Край Дунава

Мина много време, а войната все още не свършваше. Тежко се живееше, тежко и непоносимо. Всеки ден майка ми отиваше да чака с часове пред комитета, но помощта беше малка и аз виждах с каква мъка тя посрещаше нашите нужди.

Един ден донесоха писмо от баща ми. Мама разтвори плика и го прочете на глас. „Замини на село при майка ми…“ — пишеше той накрая. Мама се колеба ден-два, после реши и бързо стегна багажа.

Ние пътувахме с каруца за Плевен. Денят беше топъл и приятен. Прашното шосе се извиваше между ниски възвишения, обрасли с дъбови храсталаци. Започваше малка горичка. Кончето, уморено от пътя, клатеше тежко глава и помахваше от време на време опашка. Каруцарят вървеше редом с него и често му подвикваше, а мама, аз и сестра ми Милка, вече тригодишна, бяхме се качили горе и се радвахме на необикновената гледка.

От двете страни пътят беше ограден с ров, обрасъл с трева и магарешки тръни, но малко по-навътре аз открих теменужки. Не се стърпях и на едно място, когато кончето се позабави, скочих долу и се спуснах в гората да бера цветя.

— Ванко, да не изоставаш, сине! — предупреди ме мама.

— Вървете, вървете, а пък аз ще ви настигна! — успокоих я аз, очарован от това, което видях пред себе си.

Сърцето ми туптеше от вълнение. Душата ми се изпълваше с копнеж за въздух и простор. Аз навлизах все по-навътре, навеждах се, протягах ръце и с ненаситна жажда късах и теменужки, които ме упойваха с дъха си, и кукуряк, и конски зъб. А колко много лютичета имаше наоколо! Но не можех повече да се бавя, защото чух гласа на мама, която ме викаше. Спуснах се натам и излязох на шосето. Горе, на върха, се беше спряла каруцата.

— Хайде, Ванко, че време няма, а още много път ни чака! — каза каруцарят.

Покачих се при мама и сестра ми, той зае своето място отпред на дъската и каручката бързо затрополи по каменната настилка.

Късно подир обед пристигнахме в Плевен. Градът, по-голям от Ловеч, беше необикновено оживен. На пазара се тълпеше народ както в мирно време. Чуваха се викове и караници. Много ми се искаше да погледаме, но до гарата имаше още пет километра, а ние бързахме за влака.

След час пристигнахме, ала влакът току-що беше заминал и ние трябваше да чакаме до другия ден. Каруцарят стовари багажа ни, мама се разплати с него и тримата се настанихме в чакалнята. Седнахме със сестра ми върху денковете и вързопите, а мама отиде да уреди приемането на сандъка с дрехите. Вътре беше хладно, но пък колко неприятно миришеше на пушек! Около пас по пейките и на пода лежаха селяни и селянки, а в съседната стая, над вратата на която пишеше „Бюфет“, около масите с бели покривки седяха някакви господа, пиеха бира от големи чаши и разговаряха оживено.

Аз много любопитствувах да видя какво има вън, зад стъклената врата, дето се мяркаха някакви големи вагони, но ме беше страх и продължавах да седя смирено на бохчата до сестра си. От време на време се чуваха кратки и отсечени подсвирквания, после дрезгав рев, пухтене и нещо тежко приближаваше с громолене към нас, от което сградата потреперваше. Не се стърпях и като издебнах човека с омаслената куртка и синя фуражка, застанал до вратата, промъкнах се вън от тенекиения покрив. В този момент иззад вагоните се втурна една огромна машина, от всички отвори на която излизаше със съскане пара, а високият й комин бълваше валма гъст и мазен пушек. Дръпнах се уплашен и преди да разбера какво ще стане, продължителен рев ме накара да изтръпна и се прикова на едно място от уплаха, без да зная какво да правя. После, щом черното и страшно чудовище се отдалечи, избягах бързо в чакалнята и седнах на мястото си.

Скоро мама се върна. Тя премести багажа до стената, зае една от пейките и там се настанихме по-удобно, за да прекараме нощта.

Вечерта настъпи внезапно. Все тъй внезапно се запалиха и лампите в чакалнята. Тук-там някои от пътниците се изтегнаха на пода и задрямаха. Майка ми постла одеяло, настани ни и двама със сестра ми, а тя остана да седи на пейката. Но не можах да заспя. Мъчех се да затворя очи, а пред погледа ми бе все това, което видях там, зад стъклената врата: много, безкрайно много линии и вагони, закачени един за друг, а черният огромен локомотив лети срещу мене и ще ме премаже. Станах и пак отидох до вратата. Вън беше мрак. Чуваха се само свирки, пухтене и рев. От време на време проблясваха огънчета, мярваше се човек с фенер в ръка и пак тая задушна, напрегната атмосфера на нощния живот в една голяма гара.

Върнах се на мястото си я легнах. Кога съм заспал — не разбрах, но на сутринта усетих как мама ме дърпа за ръката.

— Ванко, събуди се, чедо! Време е вече, влакът скоро ще дойде, а пък ние още не сме готови…

Станах, изтръпнал целият от неудобното спане на пейката, протегнах се с прозявка и бях вече готов за път. Мама събуди и сестра ми, която заплака, че й се спи. Но нямаше време за бавене. След половин час ние застанахме на перона с багажа, пренесен от един добър железничар.

Скоро влакът дойде. В здрача на ранното разсъмване видях как светлините на двата фенера на локомотива блеснаха като огромни очи. Дългата скърцаща верига от вагони спря и ние се качихме в един от тях.

Пътуването беше приятно и забавно. Никой от нас не усети как измина времето и по обед бяхме в Сомовит. Мама нае един каруцар и се пренесохме в хана на стръмната уличка недалеч от пристанището, за да чакаме параход.

Три дни и три пощи чакахме тук, като спяхме на мръсния под и се хранехме с хляб и сирене, а на четвъртия рано сутринта хамали вдигнаха багажа ни и тръгнахме за парахода.

Не бях виждал параход. Силно впечатление ми направи тая голяма двуетажна плаваща къща с два високи бели комина, с много балкони и висящи лодки по тях. Когато стъпихме на подвижния дъсчен мост, който се люлееше под тежестта на хората, аз се уплаших, хванах се за полата на мама и започнах да я дърпам.

— Мамо ма, недей ма, мамо!

Но тя ме плесна по ръката и каза сърдито:

— Е, не ме бави, ще изпуснем парахода!

С нас се качиха много пътници. Всички носеха багаж в ръцете си — кой бохча, кой торба, а някои и хубави кожени чанти и куфари. На най-горното стъпало стоеше, облегнат на желязната преграда, висок слаб мъж в бял като сняг панталон и синя куртка с няколко резки на ръкава. На главата си имаше също тъй синя фуражка със сърмена околожка. Той пушеше с малка луличка и спокойно разглеждаше пътниците, сякаш ги изучаваше кой какво желание има. Насам-натам из коридорите и по стълбите шетаха матроси в шарени фланелки, само с барети, от които на гърба им падаха и се вееха две панделки. Аз забравих страха си и почнах любопитно да разглеждам наоколо.

Коминът бълваше пушек. Миришеше на каменни въглища, на масло и боя. Но параходът беше тъй чист и всичко — дървените и железните части, а и стъклата на малките прозорчета в долния етаж — блестеше тъй ослепително, че сякаш беше пуснат току-що във водата. Щях да гледам заплеснат още много, ако не стана нещо, което ме накара да изтръпна…

Като пренасяха нашия тежък сандък, обкован с цветни тенекии, в който мама бе сложила всичките ни дрехи, двамата хамали го изпуснаха и той цопна във водата.

— Майчице мила, сандъка ми! — извика мама и заплака безпомощно.

Тогава видях как човекът в белия панталон и синята куртка, който досега пушеше спокойно горе, бързо се спусна по извитата желязна стълба, дойде при нас и като я потупа по рамото, каза на непознат език:

— Найн, найн! — и й се усмихна добродушно.

Той каза още няколко думи, за да я успокои и веднага нареди да слязат двама матроси с лодка и да догонят плаващия надолу по течението на реката сандък. След по-малко от десет минути сандъкът беше донесен горе. Мама се успокои и дори развесели. Тя започна да разказва на някаква жена, седнала до нас горе на палубата, колко се уплашила, но че този немец, капитанът, бил много вежлив човек, а ето че тя дори забравила да му благодари…

Всички пътници се качиха. Вдигнаха моста. Изведнъж в парахода настана оживление. Един пълен мъж, облечен също като капитана, се наведе над някаква фуния и започна да дава команди. Матросите се разтичаха. Чу се сигналният звънец. Сирената изрева и параходът бавно, като се отдели от каменния кей, потегли с пухтене срещу течението на Дунава.

Цял ден пътувахме, любувахме се на гледката от двете страни на реката и с радост следяхме прекрасните картини. Дунавът течеше бързо. Параходът пореше водата и големи пенести вълни се спущаха от острия му нос, отдалечаваха се към брега и изчезваха далеч зад нас. Колко хубав и интересен беше десният бряг — висок, набразден от малки хълмчета, потънали в зеленина! Тук-таме се белееха селца, а в още два града ние спряхме, за да се качат нови пътници. Късно вечерта параходът хвърли котва на пристанището във Видин. Слязохме и се настанихме в широка стая на хотела край брега.

Тук пренощувахме, а на сутринта, натоварени на един кабриолет, теглен от малко, но бързо конче, поехме пътя за селото на баща ми.

На площада пред пощата ни посрещна баба Гина, майка на баща ми, ниска, пълна жена, препасана с две шарени престилки — една отпред, друга отзад. Тя ни въведе в широкия двор, насаден с царевица. В дъното му се намираше нейната къща — „хижа“, както каза на мама. Тук, в една малка стая, се настанихме да живеем, а в голямата, с камина и широк одър, се бяха вече разположили баба ми с внучето си Фика, дъщеря на бащината ми сестра София, починала при раждане, и снахата Флорка, жена на брат му Флоро, заминал също на фронта.

С Фика, две години по-голяма от мене, ние по цял ден тичахме из кукуруза, беряхме любеници и пъпеши, гонехме се из големия празен хамбар, играехме на какви ли не лудешки игри, измисляни от нея. Тя беше неуморна и страшно изобретателна в забавленията, че се случваше често вечер да се върнем двамата изподрани — тя със скъсана риза, аз почти без панталонче. Тогава баба ми сядаше на къщния праг и като вдяваше лико в голямата игла, започваше да ни кърпи и сърдито да се кара:

— Фико, немирнице, няма ли да мирясаш? И ти, Ванко, защо се мъкнеш по нейния ум? Дадем ви гяволу!…

Чуден човек беше баба ми Гина!

Имаше в облеклото й, в говора, дори и в начина на живот нещо чуждо на това, което дотогава знаех за хората, и аз едва можех да я разбера. Разправяше по-късно мама, че нейният дядо или прадядо произхождал от ония власи, които през турското робство се преселили отсам Дунава.

Баба ми говореше на непознат за мене език — нито румънски, нито български. Обличаше се като власите и поддържаше същия ред, същите обичаи като техните, но се смяташе за българка.

Вкъщи живеехме тежко, както всички бедни селски семейства през войната. Обикновена храна ни беше бобът или „фасулю“, както казваше баба. Вместо хляб ядяхме качамак — „мамалига“, която се поднасяше и сутрин, и обед, и вечер. Много рядко, само на голям свят празник или на задушница, се месеше хляб — някакви безвкусни и безсолни питки, приготвени без квас, които все пак ми се струваха много сладки.

По много интересен начин приготовляваше баба ми мамалигата. Тя насипваше царевично брашно в големия котел с вряща вода, окачен на черната опушена верига под камината, и започваше да бърка с голяма дървена качамилка, докато стане на каша. После сваляше котела, сядаше на трикрако столче и като притиснеше котела с крака, продължаваше да бърка, за да се втвърди кашата. Стринка Флорика търкулваше софрата пред нея. Баба изсипваше мамалигата отгоре и след това я нарязваше с конец на парчета. В първите дни това ми се виждаше забавно, но после много намразих мамалигата. Често се захлупвах в полите на мама и със сълзи на очи я молех:

— Да си ходим в Ловеч, там баба меси хляб, а тук…

— Търпи, Ванко, търпи още малко, чедо! — успокояваше ме мама. — Дошли сме веднъж тук, трябва да изкараме до края…

А кога ще дойде този край? Колко още трябваше да търпя и чакам?

При това лятото изтече и дойде есента. Заваляха дъждове. Земята се разкаля. Аз вече не можех да излизам и играя с Фика нито на двора, нито в хамбара.

— Не може вън! — караше се баба Гина. — Я вижте каква е киша!…

Вътре, в голямата стая, също не ни позволяваха. Сестра ми Милка лежеше болна и трябваше да пазим тишина. Сви се от мъка душата ми и аз по-настойчиво взех да моля майка си:

— Хайде да си ходим в Ловеч, не искам вече тук!

Но майка ми чакаше писмо от баща ми и не се решаваше да тръгнем.

Един ден баба Гина каза:

— Да идем, булка, на Дунава за риба, че да се пооблажим малко, а то иначе все фасул, все фасул…

— Да идем, да идем! — зарадван се развиках и аз.

Денят беше слънчев и топъл. Земята бързо изсъхна и калта се твърди. Баба взе кошницата с въдиците, нарами лопатите и ние тръгнахме подир нея.

Като слязохме на брега, заварихме много жени, които също като нея ловяха риба, за да изхранят семействата си. Баба се качи в лодката и я подкара навътре в реката. Когато стигна до средата, тя престана да гребе. Извади въдиците от кошницата, сложи им по една топка качамак вместо стръв и ги пусна във водата. Ние с майка ми седнахме между върбите и ракитаците край брега и с трепет започнахме да следим сръчните движения на старицата.

Реката течеше бавно, влачеше тежките си води, плискаше се о брега, шумеше и още повече засилваше у нас чувството на несигурност и тревога.

Изведнъж отгоре, откъм Сръбско, както каза мама, се зададе нещо не много голямо, което не приличаше на параход, но бумтеше и ревеше също като него. На хоризонта, окървавен от залеза, се показа облак гъст дим. Вълните се усилваха, плясъкът стана по-шумен. Лодката се заклати и едва се крепеше на повърхността. Баба не се бави много. Скоро се върна и като се подпираше на лопатата, скочи на брега боса, със запретната пола на бялата си риза, препасана с пояс. Бързо изтегли с жилестите си ръце лодката на пясъка и дойде при нас да изпуши една лула „тутун“.

— Дадем те гяволу! — изруга тя сърдито като мъж, плю и седна.

— Кого ма, бабо?

— Кого? — Баба извади лулата от устата си и се усмихна тъй, че гнилите й черни зъби се показаха навън. — Никой, сине. Аз тъй… времето псувам, та дано ми олекне, че женска работа ли е тая — с реката да се бориш, а?… Ама ти гледай, вампорът минава — и посочи към средата на реката малкото, блеснало на слънцето катерче, което мъкнеше подир себе си два тежко натоварени шлепа.

С жаден, но все още неуспокоен поглед, аз наблюдавах вълните, които идваха от носа на катерчето, и не смеех дори да помръдна. Все ми се струваше, че водата ще се разлее по брега и ще стигне до нас.

Внезапно погледът ми се спря далеч някъде, оттатък реката, дето брегът беше по-нисък, обрасъл с гъста, изгоряла през лятото зеленина.

— Какво има там ма, бабо?

— Какво ли? Хора, сине! — отговори баба ми без желание.

Но аз не се задоволих.

— Ами какви хора?

— Власи, румънци.

— Ти ходила ли си там?

— Не.

— А защо? Нали имаш лодка?

Баба ме погледна учудена, поклати глава и извади лулата от устата си.

— Не може да се ходи, сине. Там е чужда земя. Дунавът е граница. А да се минава границата, е забранено…

— Че кой забранява ма, бабо?

— Ех, ти, много искаш да знаеш! — махна баба с ръка, изтърси лулата си и стана. — Я хайде да си ходим, че скоро ще се мръкне, а утре ще дойдем да извадим въдиците.

Станахме и тръгнахме към село. Баба вървеше напред, нарамила лопатите и кошницата, а аз и майка ми се влачехме подир нея из стръмните пътеки нагоре към градините на крайните къщи. Притисках се до мама и често се обръщах да погледна още веднъж назад към широката река, която делеше нашата от чуждата земя…

Граница!

Аз дълго не можех да разбера какъв смисъл бе вложен в тая малка дума, дълго мислих и се колебах. По-късно, когато пораснах и тръгнах на училище, всичко ми стана ясно.

На другия ден баба отиде сама да извади въдиците. Тя се върна скоро — уморена, навъсена, сърдита. Хвърли лопатите и кошницата в ъгъла, седна на одъра и извади лулата си. По израза на лицето й разбрах, че нищичко не бе уловила. Отидох в ъгъла и се уверих — кошницата беше празна. Сърцето ми се сви. Разбрах, че и утре ще ядем пак фасул.

От фронта

Най-сетне войната свърши. Войските започнаха да се завръщат от фронта. Но за полка от Ловеч още нищо не се чуваше. Някои леко ранени войници, изпратени напред, пристигнаха и в града се вдигна олелия и плач до небето. При тях идваха отвсякъде, питаха и разпитваха — жив ли е този, как е загинал онзи. Близките на живите се радваха и ги даряваха с подаръци, а близките на убитите и тежко ранените, които още лежаха по болниците, се връщаха по домовете си с плач; после пак отиваха да питат и разпитват за нови подробности. Много бащи на мои другари бяха загинали в боевете на Южния фронт и костите им оставаха да гният в напоената с кръв земя на Македония.

Един от първите се завърна жив и здрав вуйчо Марин. Той отново зае своята служба в щаба на полка. От вуйчо Петко получихме писмо, че скоро ще си дойде и той. Обадиха се и вуйчо Ангел, мъжът на леля Христина, и вуйчо Гено, бащата на Цачо, и много други войници. Само от баща ми нямаше още вест. Но пък и майка ми не чакаше. Тя знаеше, че и този път той пак ще закъснее и последен ще се върне.

Един ден леля Сузана, майката на Георги Румънчето, каза на мама:

— Хайде да идем, Тото, на поле и чакаме мъж!

Тя беше румънка и едва сега се учеше да говори български. Мъжът й, бай Тишо, я доведе от Кюстенджа, остави я с две малки деца и замина на фронта. С майка ми станаха неразделни приятелки, свързани от общата им участ на несретни войнишки жени.

На другия ден ние, четирите деца, две момчета и две момичета, заедно с майките си отидохме да прекараме деня край града, недалеч от шосето за Плевен, отдето се очакваше да се завърне полкът.

На север от Ловеч, зад ниския Червен бряг, между река Осъм и Камен дял с каменоломните, имаше широко и равно поле, наричано още от турско „табиите“. Тук през Балканската война е бил построен за войниците летен лагер от ниски, но дълги постройки, които отдалеч се белееха сред зеленината на малката акациева горичка. Майка ми и леля Сузана бяха избрали това място като най-удобно за почивка и същевременно за наблюдаване на проточилото се покрай реката прашно шосе.

До близката гола могила, стара тракийска или римска гробница, ние постлахме под една акация одеяло и се разположихме на сянка. Майките ни се заловиха да кладат огън и готвят обеда, а ние, децата, започнахме да тичаме и играем на гоненица.

Беше горещ августовски ден. Слънцето сипеше жар върху земята. Ни полъх на вятър, ни облаче. Пръстта пареше босите ни крака, а тревата, изсъхнала и остра, бодеше като тръни, но ние бяхме радостни и огласяхме с крясъци околността — викахме, смеехме се, търкаляхме се.

Скоро момичетата се умориха и ни напуснаха. Останахме само двамата с Георги. Неуморими и жадни за игри, ние се спуснахме на дълго пътешествие из горичката край лагера.

Къщичките бяха отдавна изоставени и запустели. Вътре — мрачно, влажно, задушно. На много места керемиденият покрив бе сринат и при светлината, която нахлуваше през пролуките, се виждаше колко мръсен бе пръстеният под — покрит със слама, тор, парцали и разни други остатъци. Затова пък, когато зърнахме в клоните на едно дърво гнездо на скорци, ние забравихме всичко друго и решихме да се покачим горе. Но гласът на мама достигна до нас предупредителен и строг:

— Ванко, да не си посмял, немирнико!…

Стреснат от вика й, аз не посмях да се кача на дървото, а с това разколебах и Георги. Ние се върнахме при акацията с изподрани ръце и крака.

— Я си виж панталончето! — скара ми се мама. — С какво ще те облека, когато идем да посрещнем войската?

Вместо да се засрамя, аз скочих оживено.

— Че кога ще си дойде тя?

— Скоро… утре-други ден…

— И тате ли?

Майка ми се замисли.

— А че кой знае, може и баща ти да си дойде. Ще го познаеш ли, ако го видиш?

— Ще го позная — извиках аз, — нали го видях на портрета? Той има брада!

Мама се засмя. После, като помълча малко, махна с ръка към шосето, дето се бяха появили облачета бял прах, и рече:

— Я, минават! Какви ли са?… Идете, Ванко, и вижте!

Там вече трополяха каруци с войници, а един файтон задрънка с окачените на конските шии звънчета. Ние изтичахме, но преди да стигнем, и файтонът, и каруците отминаха.

С мъка и завист в очите погледнах подире им, преглътнах сълзите си и седнах в обрасналия с коприва и тръни шанец. Решил бях да чакам и да не се връщам, докато не минат други каруци или друг файтон, за да попитам и науча нещо за войската.

Не след много оттам, дето прашното шосе се губеше сред изгорялата зеленина на градините и лозята, се вдигна ново бяло облаче. Сърцето ми силно заби като звънче, скрито дълбоко в гърдите ми. Но не биеше сърцето ми, а истинско звънче — и не едно, а много звънчета, окачени на развяваните конски гриви… и те звъняха, звъняха. Задал се бе файтон с два едри червеникави коня. Вътре, под вдигнатия кош, седяха на сянка двама офицери — един по-стар, друг по-млад — и разговаряха, а отпред на капрата наперено се поклащаше едър войник с големи мустаци и фуражка със златна кокарда. Всичко — и черният кош, и сивите дрехи на пътниците, и зелената куртка на войника, и гърбовете на конете — беше побеляло от прах. Изтръпнал от очакване, аз изтичах и посрещнах файтона. По-старият от офицерите ме съзря и подвикна нещо. Войникът опъна поводите, конете се сепнаха и файтонът позабави своя ход.

Като минаваха покрай мене, двамата офицери подадоха глави. Видях как единият кимна на другия и как лицата им се разтвориха от усмивки.

— Чичо — извиках аз, — идва ли войската?

Файтонът спря. По-младият се показа до кръста.

— Коя войска?

— Нашата!

Той погледна другаря си.

— Кого чакаш, момченце?

— Баща си.

— А кой е баща ти? — учуди се той. — Чие момче си?

— На Цеко музиканта.

Двамата се спогледаха.

— Е, не го познаваме — додаде младият, а старият допълни:

— Ще се върне, чакай го, но не днес… Хайде, иди си, миличко, у дома, па там го чакай!

Той махна с ръка към войника и файтонът пак полетя напред, като затрополи и вдигна нов облак прах, а звънчетата запяха още по-звънко. Погледнах подир тях и ми се искаше да извикам и ги попитам още нещо, но черният файтон се бе отдалечил и все повече се отдалечаваше, ставаше малък като точка, докато съвсем се загуби от погледа ми сред облаците прах.

Разбрах, че баща ми няма и сега да се върне. Стана ми мъчно. Не бях го виждал никога, пък и скоро едва ли щях да го видя… Седнах пак до шанеца и зачаках. Решил бях тоя път, ако минеше пак някой, да питам за вуйчо Петко — дано той се върне, както пишеше на баба…

Скоро затрополи каруца, а след нея още една и още една. В тях върху купчината сено и нахвърляни дрехи лежаха бледи, с измъчени, небръснати лица ранени войници — едни с превързани глави, други — кой без крак, кой без ръка… Изтичах към каруците, но никой не ми обърна внимание, дори и не погледнаха към мене. Само от последната каруца един стар войник с набръчкано лице и увиснали мустаци, като ме видя да тичам подир тях, понадигна се на лакти и попита:

— Какво искаш, момченце?

— Кога ще се върне вуйчо Петко?

— Кой Петко? Какъв е той?

— Писар в съда.

— В нашата част няма такъв.

Каруцата отмина и отчаян, аз се върнах при мама и леля Сузана. Нямах сили да им кажа какво са ми отговорили войниците, а седнах настрана мълчаливо и едва сдържах сълзите си. Беше ме срам да плача, но мъката ми беше тъй голяма, че се отказах да ям и бързо избягах в горичката.

Там прекарах до вечерта, когато ме потърсиха и повикаха да се прибера, защото бе дошло време да се връщаме в града.

Бях убеден, че няма наскоро да настъпи радост в нашия дом. Майка ми се залови за работа, грижите я погълнаха и тя забрави всичко. Примирих се и аз.

Един ден се чу, че ловчанският полк си иде. Той бил наблизо, някъде около Плевен, и след два дни щял да пристигне.

Разшетаха се жените и започнаха да се готвят за посрещане на мъжете. Баба и мама замесиха тесто да разточат баница и направят курабии, а леля Елена поиска от вуйчо Марин пари да купи вино. Ние пък, децата, по цял ден тичахме из двора и щом чуехме, че на портата се тропваше, спущахме се с вик:

— Иде… вуйчо си иде!

А за баща ми нито думица. На никого — ни на майка ми, ни на мене — вече не му беше мъчно за него. Бяхме свикнали с мисълта, че и този път няма да си дойде.

Веднъж Цачо ми каза:

— На шосето при лагера строят арка, да идем да погледаме!

— Каква арка?

— Такава… голяма врата за посрещане на войската… ще минат през нея всички…

— Ами защо?

— Ех, че си и ти! — извика отчаян той. — Ами че такъв е обичаят. Ти кажи, ще дойдеш ли?

— Да питам по-напред мама, че тогава…

Изтичах при майка ми и тя ми разреши. Двамата с Цачо тръгнахме. Скоро към нас се присъединиха и други момчета от махалата. Станахме цяла дружина, която бързо се спусна по пътя, през циганската махала, покрай заставата до моста на рекичката и оттам на полето, дето беше лагерът.

Там наистина строяха арка. Няколко граждани, между които двамата стари учители, не заминали на фронта, под ръководството на един запасен офицер забиваха в земята, от двете страни на шосето, големи диреци, ковяха по тях летви и ги изплитаха със зеленина. Два дни работиха те тук и от сутрин до вечер се суетяха, мереха, разваляха и пак ковяха. Чуваха се отдалеч ударите на тесли, стърженето на триони. Около тях се събираха любопитни, повечето деца, разговаряха оживено и се смееха весело, като прекарваха времето си в забавления.

Веднъж, привечер на третия ден, дойдоха двама важни господа с файтон. Единият — някакъв генерал с червени ленти на панталона и много ордени на гърдите, другият — в черно облекло, с бомбе и лачени обуща; казаха, че бил кметът. Те се спряха малко настрана от арката, погледаха известно време и повикаха запасния офицер, който дотича запъхтян и застана мирно пред тях.

— До утре трябва да бъдете готови! — каза строго генералът.

— Тъй вярно, ще бъдем, го’син генерал! — чукна токовете си по навик запасният.

— Вдругиден ще стане тържественото посрещане — напомни му кметът. — Да не се посрамим!

— Съвсем не, господин кмете — отговори той и лицето му, зачервено и потно, се разтвори от усмивка.

Двамата важни господа си отидоха и работата продължи с още по-голяма бързина.

На другия ден сутринта, когато отидохме с мама, за да присъствуваме при посрещането на полка, арката наистина беше готова. Още отдалече тя привличаше вниманието ни. Окичена беше със зеленина и цветя, от двете й страни се вееха знамена, а върху бяло платно, опънато напреки към страната, отдето се очакваше полкът, имаше надпис от едри букви: „Добре дошли, скъпи братя“. И този надпис най-много вълнуваше хората!

Денят беше непоносимо горещ. Едва се дишаше. Но по полето наоколо — народ, народ! Почти целият град бе излязъл да посрещне своите хора — бащи, съпрузи, братя, синове. Дошли бяха и от околните села. Навсякъде под дърветата седяха на групи цели семейства, наредили около себе си върху бели месали хлябове, буци сирене, печени агнета и кокошки, баници, курабии и бутилки или котлета с вино, а из горичката до лагера гъмжеше от младежи и деца. Селяните, налягали на сянка под разпрегнатите коли, разговаряха и също чакаха…

Цялата сутрин мина тъй, без да се покаже поне един войник. Ние, децата тичахме нататък и отивахме далеч към завоя на шосето, за да видим дали не ще се зададе колоната и тичешком да се върнем и предадем първи вестта.

Но напразно. Всички се умориха от чакане. Първенците на града, насядали на столове около масата с бяла покривка и купол със светена вода, дето старият поп Евстатий щеше да отслужи молебен, унило водеха разговори, прозяваха се. Дотегнало бе и на тях да чакат. Но никой не си отиваше, а всички търпеливо понасяха и жегата, и мухите, които бръмчаха досадно над главите и жестоко хапеха.

Дойде обед. Много от хората се върнаха в града да се нахранят. Останалите ядоха тук от трапезата, приготвена за войниците. Някъде дори легнаха да подремнат.

Едва привечер откъм долния край на полето, дето минаваше другото шосе, за Левски, се зададе конник, изпратен напред да разузнае и съобщи, че полкът иде. Но вместо да пристигне по шосето откъм Плевен, отгдето го очаквахме, полкът дойде откъм Левски. Това разтревожи много хората, защото не бе предвидено така. Арката се намираше далеч от пресечката на двете шосета и полкът трябваше да заобиколи през полето, за да мине през нея. Макар че беше много неприятно, все пак първенците на града се приготвиха за посрещането.

Настъпи оживление. Народът се раздвижи. От всички страни на полето тичаха стари мъже, жени и деца, трупаха се около шосето, обграждаха арката.

— Идат! — разнесе се някъде отпред и този вик се предаде от уста на уста.

— Къде са?

— Ето ги там, вижте! — посочи някой и всички обърнаха глави.

Вдясно на шосето, сред сивото поле, отдето започваха царевичните ниви и зеленчуковите градини, се появи тъмнокафяво петно. То растеше и колкото повече приближаваше, толкова по-ясно се виждаше, докато накрая съвсем се очерта началото на колоната. Видяха се първите редици, а отпред офицерите с каски на главите. Колоната се движеше бавно, като завиваше надясно, за да излезе на шосето, дето бе построена арката.

По едно време движението спря. Всички затаиха дъх. Чу се отсечена команда, после блеснаха извадените саби на офицерите, мяркаха се цевите на пушките.

Челото на колоната наближи. Най-отпред вървеше бавно, но с твърда, стегната крачка пълен капитан, след него млад подпоручик, обграден от двама подофицери, които носеха овехтялото, изпокъсано знаме, а най-подир следваха ротите, взводовете, отделенията на полка.

Ние се спуснахме към тях и размахахме ръце. Чуха се викове, сподавени хълцания, плач. Оттук-оттам се хвърляха в краката им цветя. Някои от посрещачите се опитаха да се приближат до своите, като ги викаха по имена. Но никой не напускаше мястото си и не разваляше строя. Войниците вървяха в редици по осем, целите изпрашени, с побелели ботуши и дрехи, гледаха уморено, равнодушно и по лицата им никак не личеше, че се радват. Малцина само се усмихваха на близките си, но не можеха да се отделят и като продължаваха да се движат напред, другарите им след тях закриваха с гърбовете си лицата им и те изчезваха сред множеството сиви куртки.

Колоната спря. Тя бе стигнала до арката, дето бяха изнесли масата с цветята и купола със светената вода. Гласът на поп Евстатий прозвуча глух и монотонен.

Започна молебенът.

Учителят по пеене Павлов, завърнал се с първите фронтоваци, бе събрал желаещите и под негово диригентство хорът изпълни въздуха с тържествени ектении, отправени към бога в знак на благодарност, че е помогнал на близките ни да се върнат живи и здрави от фронта. От време на време се чуваше гласът на попа, следван от младото дяконче.

Мама се провря между тълпата и застана недалеч от масата. Неочаквано, както гледаше към войниците, тя извика:

— Я, Ванко, и вуйчо ти Ангел е тука! — и ми посочи нисък, набит войник, който едва стоеше на краката си от умора и явно бе, че не слуша ни пеенето, ни молитвите.

Като чу гласа на мама и името си, той се обърна към нас, усмихна се и направи знак с глава за поздрав. После се загледа пак напред и тъй си остана замислен, сякаш му беше все едно кой какво говори.

— Иди и потърси леля си Христина, нека дойде тук! — бутна ме мама и аз започнах да се провирам между хората.

Но не бях отишъл много надалеч, когато чух, че кметът говореше. Произнасяше реч. Хората, уморили се да чакат, не го слушаха, а нетърпеливо разговаряха помежду си. Отпуснаха се и войниците. Постепенно строят се развали и един по един те взеха да се обаждат на близките си. Дори някои протягаха ръце и се поздравяваха. Една стара селянка не издържа и без да чака повече, се спусна към тях, разбута редиците и прегърна момчето си, като зарида от радост. Последваха я и други. Скоро колоната съвсем се разбърка, разкъса се на отделни групи от войници и посрещачи.

Речта свърши. Кметът и официалните лица се оттеглиха, за да сторят място на полка да мине, но от колоната бяха останали само капитанът, знаменосецът и първите две-три редици. Всички се бяха пръснали из полето и търсеха роднини и познати.

Висок измършавял войник с мрачно и строго лице погледна към арката и прочете гласно надписа: „Добре дошли, скъпи братя“. Той се усмихна някак скептично и като свали пушката от рамото си, измърмори:

— Хм, братя?… Пфу!…

И плю сърдито, а после тръгна самотен из тълпата, която шумеше и се разливаше като многоглас пъстър поток по широкото поле. Види се, той нямаше тук близък да го посрещне, затова отиде и седна под едно дърво. В това време същата селянка, която първа разкъса редиците, го видя и като остави сина си, обграден от братята и сестрите си, отчупи голямо парче баница и отиде при него.

— На̀, вземи, синко, хапни си! — каза тя кротко и му го подаде.

— Благодаря, майчице! — кимна той.

На много места се бяха събрали вече близки и роднини, седяха около наредените трапези и се гощаваха за здравето на завърналите се.

Някъде се чуваше плач, но гласовете бяха повече радостни. Отвсякъде се носеше весел глъч, смях и викове. Народът посрещаше своите войници.

Ние с майка ми погледахме отстрани, после бавно тръгнахме към града с първите групи, които се завръщаха. Не ни беше нито тъжно, нито весело. Знаехме, че все някога и у нас ще дойде радостта.

Падаше здрач.

Беше краят на август. А през август нощите са тихи и топли. По небето затрепкаха звезди. Една от тях се отклони, полетя и като описа бяла лента върху тъмносинята небесна вис, скри се някъде зад реката.

Баща ми

Една нощ се почука на прозореца. Събудих се уплашен. Майка ми скочи от леглото и с разтреперан глас попита:

— Кой е?

— Аз съм, Тотке.

— Баща ти! — извика тя и изтича да отвори вратата.

Спуснах се и аз подир нея.

На прага стоеше мъж, среден на ръст, набит и широкоплещест, бос, по долни бели гащи и риза, без шапка, само с една торба и дебела сопа в ръце. Аз го гледах стреснат и смаян. Това ли е баща ми! Не, не може да бъде! От портрета, който леля ми бе показала, знаех го като едър, снажен, с дълга и гъста черна брада, облечен в нова войнишка шинела. А този тук, с торбата и сопата, приличаше на просяк… Обърнах се към мама. И тя като мене го гледаше смаяна и не можеше от объркване да повярва, че това е той, нейният мъж. Ала колебанието й трая само миг-два. Лицето й — от изненадано и учудено — се промени и стана такова нежно и развълнувано, като че се разтвори и блесна, озарено от вътрешна светлина. Тая неочаквана среща я преобрази. Тя разтвори ръце, хвърли се и прегърна баща ми.

— Цеко… Цеко… — повтаряше тя, скрила глава на гърдите му, и от очите й капеха сълзи. — Защо чак сега си идваш?

Баща ми мълчаливо я погали по главата, усмихна се виновно й каза:

— Е, стига де, Тотке!

Той я отстрани леко и влезе вътре. Едва сега майка ми се опомни. Дръпна се и му стори път да мине. Лицето й, измокрено от сълзи, плачеше и се смееше. Изобщо тя цялата сияеше от радост, но само така, с плач и сълзи, изразяваше чувствата си.

Баща ми пристъпи две-три крачки и ме забеляза. Той ме погледна някак изпитателно, протегна ръце и се наведе към мене.

— Я гледай! Това моето момче ли е? — попита той, престорено изненадан, прегърна ме и целуна по бузата. — Че ти си порасъл, бе Ванко! — и допря небръснатата си буза до лицето ми.

Отдръпнах се. Стана ми неприятно и някак страшно от това, че бузата му бодеше. Той забеляза смущението ми и се засмя.

— Защо? Плашиш ли се от мене? — поглади ме по главата, взе ме на ръце и ме вдигна високо. — Много ли съм страшен, а?

Мълчах. Обърнах глава и поисках да сляза, но той ме притискаше до себе си и не ме пускаше.

— Я! — учуди се той. — Че ти не ме ли познаваш? Аз съм баща ти бе, Ванко, твоят баща…

Но аз го гледах изпод вежди с недоверие и не можех да повярвам на думите му. За мене той не беше баща ми.

— Къде е брадата ти? — попитах недоволен и направих отново опит да се освободя от прегръдките му.

— Каква брада?

— Тая, на портрета!

Баща ми се сети.

— Аха! — засмя се той. — С какво ме е запомнил той!

Остави ме на пода и ме чукна по носа.

— Отрязах я, сине, махнах я. Не ме ли харесваш тъй, а?

Аз го гледах намръщен.

— А? Кажи де, по-хубав ли съм без брада?

— Не си — прошепнах едва чуто и се готвех да избягам в другата стая. — Аз те обичам с брада…

— Така ли? Е, добре, щом ме искаш с брада още утре ще си пусна… Хайде ела сега! — и той ме привлече към себе си. — А пък си порасъл, тежиш!…

Мама му разказа за портрета: как съм посочил за баща приятеля му, който бил бръснат, а него, понеже бил с брада, не съм го харесал, но леля ми се присмяла и ето че сега пък тъкмо обратното — харесвам го с брада.

Той се смя от сърце и дълго ме разглежда с любопитство и интерес.

— На тебе прилича, Тотке! — каза той, натисна малкия ми чип нос и стана от миндера. — Я да видя момата!

Отиде в голямата стая, дълго се бави пред леглото на сестра ми и се върна весел и доволен, с препълнена от щастие душа.

— Виж, тя досущ на мене прилича, кожата ми е одрала!

Той пак седна на миндера. Мама се залови да подклажда огъня и да шета, за да го нагости. Сякаш едва сега забеляза, че той беше по долни дрехи.

— А защо си така? — спря се тя пред него. — Къде са ти дрехите?

— Ще ти кажа, не бързай! — махна той с ръка. — По-напред ми дай да се измия, па тогава…

— Ей сега ще ти сипя вода. Гладен ли си?

— Не, ял съм. По-добре дай ми да пия нещо!

Мама извади от долапа тумбесто шише с ракия, която баба пазеше за раздаване на задушница, и му го подаде. Той глътна веднъж-дваж, облиза се и очите му светнаха от удоволствие.

— Ох, откога не съм пил такава ракийка! — и пак отпи, остави шишето и изтри устните и мустаците си. — Слушай!

И той й разказа как неговата част се върнала в Плевен, дето той служеше, как всички си отишли по домовете, само те, музикантите, останали в казармата. Поискали да ги пуснат, но им казали, че ще ги оставят на свръхсрочна служба до второ нареждане. Тогава баща ми помолил капелмайстора да му даде няколко дни отпуск, за да види близките си, от които е разделен четири години, но той му заявил, че никой няма право да напуща казармата. Ядосал се баща ми. Станало му много мъчно. Излязъл из града, напил се в близката кръчма и се върнал при него. Като го видял, капелмайсторът му се скарал и го заплашил с арест, но баща ми така кипнал, че не се сдържал, а го напсувал, грабнал флигорната си и го ударил по главата. Арестували го, държали го в гауптвахта десет дни, уж да го изправят пред военен съд, но накрая го освободили и уволнили дисциплинарно. При напускане на казармата дошла заповед да му вземат облеклото и понеже нямал никакви дрехи, съблекли го и го пуснали почти гол, по долни дрехи.

— От Плевен тръгнах снощи, пътувах цяла нощ пеша и ето ме сега тук — завърши той усмихнат. — Колко е часът?

— Четири.

— Взел съм целия път за шест часа — добави баща ми и стана.

— Скоро ще съмне — каза мама, — но ако искаш, легни си да подремнеш.

— Не. Уморен съм, но не ми се спи. Хайде, Ванко, полей ми да се измия, моето момче!

Аз му полях с бялата чугунена кана, с която някога поливах на вуйчо Петко. Той се изми, среса се и тримата седнахме да закусим.

Скоро дойде баба ми, леля ми, вуйчо Петко, който се бе върнал вече, и всички наши роднини и съседи. Те не бяха виждали баща ми повече от четири години и сега бързаха да се поздравят с него.

Като разбраха, че той няма дрехи да се облече, те му събраха оттук-оттам и му донесоха. Натъкмен, пригладен и обръснат, баща ми имаше строен, стегнат вид и аз вече не се срамувах от него, а ми беше приятно да го гледам, радвах се и се гордеех, че и моят баща се бе върнал…

Хубав човек беше баща ми!

Той имаше здраво, силно тяло, набито и с широки рамене. Голям, малко гърбав нос украсяваше лицето му със сериозен, замислен израз, а очите му, светлокафяви и с горещ поглед, като че винаги бяха засмени. Той не беше много разговорлив, повече мълчеше и слушаше, но когато кажеше нещо, то беше умно и смислено — обикновено като пословица или поговорка.

Баща ми дълго ходи без работа. Той нямаше друга професия освен музикантството и за него никъде в града не можа да се намери място. Животът след войната стана тежък. Наложи се майка ми да потърси работа и тя скоро постъпи в тютюневия склад.

Най-сетне, след дълго лутане, и баща ми се залови за нещо. Заедно с един наш съсед отиде да работи в каменоломната на Камен дял.

Тежка бе работата му. Той чукаше и къртеше камъни до късна вечер, а после тръгваше за вкъщи и изминаваше повече от пет километра път. Наложи му се да спи там. По цяла седмица работеше, без да си идва у дома, и само в събота се връщаше, за да грабне флигорната си и да отиде на сватба или на друга някоя забава. А когато не го търсеха, отбиваше се в кръчмата на бай Пенко, сядаше на една маса и започваше да весели пияниците, които му подхвърляха по някой и друг лев. Често той се връщаше у дома без пари, пиян и уморен, лягаше и веднага заспиваше, а понякога се караше с мама, буйствуваше и докато не счупеше нещо, не мирясваше. И в събота, и в неделя до късно през нощта той беше мъртво пиян, а в понеделник ставаше рано и отиваше в каменоломната.

Тежък, кучешки тежък беше неговият живот!

Нито той, нито мама виждаха нещо добро. Двамата все по-често се караха. Понякога той посягаше да я бие. Мама се затваряше в малката стая и до сутринта прекарваше там, оплаквайки младостта и живота си. На мене ми беше мъчно и за двамата. Виждах, че и тя, и той живееха тежко, съжалявах ги и заедно с тях страдах. Убийствено тежкият живот, особено пиянството на баща ми, ги отдалечаваше всеки ден, погубваше и двамата. Мръсен, подъл, жесток живот! Не една безсънна нощ, прекарана в сълзи, съм запомнил и неведнъж съм се клел, като порасна, да се боря за друг живот, за обич между хората, за щастие на децата и родителите им…

Баща ми беше много здрав и издръжлив човек. Виждал съм го да върти огромен чук по десет, по дванадесет часа без почивка — и пак да не се умори, виждал съм го пиян до загубване на памет — и пак да оживее…

Какъв беше той? Откъде се бе взела у него тая издръжливост?

Когато бяхме в родното му село, баба Гина разправяше на майка ми, че още от дете го е хранила с винена попара — насипвала в паницата вино, надробявала мамалига и преди да отиде на нивата, събуждала го и му казвала:

— Цеко, оставила съм ти, мама, на софрата мляко. Като станеш, кусай, сине, па тогава играй!

Ставал баща ми, грабвал дървената лъжица и сърбал от винената попара. А когато баба ми се върнела, той я причаквал на вратата и още не свалила мотиката от рамо, започвал да я дърпа за ризата. Тя знаела какво иска той. Сядала на прага, разтваряла пазвата си и му поднасяла гръдта си.

Бозал баща ми до седемгодишната си възраст.

Ходел къде ходел по игра из селото, па като огладнеел, връща се у дома. Вземал голям къс мамалига, промъквал се тихо през двора и заставал до портата, дето баба и съседките седели на приказки, плетели, предели и шиели.

А той надзъртал през пролуките.

— Мамооо… Мамо ма!

— Какво, сине?

— Ела да ти кажа нещо!

Знаели съседките за какво я вика.

— Ууу, Цеко, още ли бозаеш, бе? Че стига де, срамота е, не си вече малък! — казвали му те.

Но баща ми не се срамувал.

— Ела, ма мамо!

Ставала баба ми и отивала засмяна при него, а той й поднасял мамалигата си. Тя му нацърквала няколко капки мляко от гръдта си. Доволен, той започвал да ръфа и побягвал към съседния двор, дето играел с децата.

Едва когато тръгнал на училище, баба успяла да го отучи.

По цял ден тичал и играел. Завирал се в хамбара, ровел се в праха по улицата заедно с кучетата и кокошките, гонел патките и гъските, а вечер се връщал толкова измърсен, че не можели да го познаят.

Веднъж баба го изкъпала и му облякла нова дълга риза, препасана с колан. Той тръгнал през градината, но кучето, с което всеки ден играел, не го познало и се спуснало с лай подире му — без малко да му разкъса ризата. Баба ми го отървала.

Като навършил девет години и преминал в четвърто отделение, баща му, дядо ми Георгицу, отишъл веднъж с него във Видин на пазара да закара дини и пъпеши. Пазарът бил шумен и голям. Дядо ми се залисал с купувачите, а баща ми тръгнал да разглежда сергиите. По това време минала войскова част с музика. Прехласнат, той тръгнал след войниците. Бил тъй очарован от блясъка на тръбите, че не се отделил и дори влязъл с тях в двора на казармата. Особено поразен останал от най-голямата тръба, която най-силно бучала. Замечтал той да стане музикант и открил желанието си на дядо ми, но простият селянин не повярвал, че това може да храни, и дума не дал повече да се издума. Ала баща ми бил вече запленен; той не казал повече нищо, а затаил в душата си своето желание. Още там, на пазара, то се оформило в решение. Из пътя мълчал и мислил, мислил… Върнали се в село. Баща ми продължил да ходи на училище и дядо ми бил вече забравил за разговора. Една вечер баща ми не се върнал у дома. Потърсили го, но никъде не го намерили. Уплашил се дядо ми. Попитал тук, попитал там, па като не научил нищо за него, тръгнал за Видин да го търси. Открил го в казармата. Постъпил бил баща ми ученик във военната музика. Дядо ми се разсърдил и поискал да си го вземе, ала баща ми ревнал, та събрал целия полк около себе си. Раздумали дядо ми да го остави. Той махнал с ръка и си отишъл. Тъй, деветгодишен, баща ми постъпил в казармата и се научил да свири, станал музикант. После се преместил във Враца, дето служил три години и го произвели ефрейтор. Оттам отишъл в Русе, прекарал още три години, после пак във Видин, пак във Враца и тъй от град на град, от полк на полк, та чак в Ловеч…

Нещо като първа любов

Всеки ден през лятото аз носех на баща си ядене на Камен дял.

Ставах в зори, грабвах в едната си ръка менчето с чорба от зелени сливи, киселец или коприва, в другата — торбата с хляб и тръгвах бос и сънен. Пътят ми беше познат. През циганската махала, по моста до заставата, после покрай реката, през полето пред запустелия лагер с акациевата горичка, та чак горе, на Камен дял. Вървях бавно, от време на време се спирах да си почина и докато да стигна там, слънцето напичаше и земята се затопляше. А когато се изкачах на върха, дето бяха каменоломните, ставаше тъй горещо, че се обливах в пот.

Баща ми работеше сам, без помощници. Отдалеч още чувах как неговият чук бие отмерено и как звънката песен на длетото оглася околността. Пристигах аз по това време, когато той бе вече приготвил дупките за напълване с барут, за да разбие скалата. Застанал на ръба на пропастта, гледах отвисоко и го търсех с поглед. Сврян някъде долу като къртица в тъмната си дупка, най-напред той не ме забелязваше и продължаваше да удря по дългото шило, с което пробиваше дупките, но щом сянката ми паднеше пред него, вдигаше глава и като ме видеше надвесен над бездната, провикваше се:

— Ехей, Ванко, пази се!

Бързо се спусках по стръмната пътечка и отивах при него. Полугол, само по платнен панталон, с изпечено от слънцето и мокро от пот тяло, с разбъркана и залепена на челото му сплъстена коса, той уморено оставяше чука и сядаше да изпуши една цигара. Аз се намествах до него на камъка и не изпущах от погледа си нито едно негово движение.

Тежък, непоносимо тежък беше животът на баща ми по това време!

Много пъти по-късно съм се питал защо е наредено тъй, че той, роден музикант, надарен и способен, бе изпаднал до такова окаяно положение. Бедният ми баща! Той търпеше, безропотно понасяше всичко това, само за да може да припечелва нещо и да изхранва семейството си. С големи мъки, понякога с риск на живота си, той се бореше със земята и изтръгваше от нейните каменни недра парчето сух и черен хляб. Но какви усилия бяха нужни за толкова малко човешко щастие! Сърцето ми неведнъж се е бунтувало против тая неправда в живота, неведнъж съм търсил причината и винаги съм я намирал не в нас, хората на труда, а в ония, които управляват света и чакат наготово…

Хранеше се баща ми много оскъдно, а пък беше силен!

Сам, понякога само с моя помощ, ще преобърне с лоста огромен камък, ще го търкулне долу и почне да го разбива с чука на късове. После ще обърше потта от лицето си с длан, ще се усмихне и махне с ръка.

— Брей, че мъка видях, мамка му стара! — казваше той и сядаше да си почине. — Я ми дай, Ванко, музичката!

Аз знаех къде държеше той флигорната си, от която никога не се делеше. Отивах до края на площта, дето на запазено място, под навес от плочи, бяха дрехите му, измъквах я изпод тях и му я подавах. Той я поемаше усмихнат, със светнало лице, че като я надуеше, въздухът затреперваше от нейните звуци, просторът се огласяше от песни и маршове…

Случваше се понякога да отида по-рано, когато зареждаше ломовете. Аз му помагах да насипе барут от кожената кесия в дълбоките дупки, после да пъхне фитилите и да ги подпали.

— Готово ли е? — питаше ме той от своето място, като държеше кибрита.

— Готово.

— Пали и бягай! Ама далече, че може някое парче да те удари…

Запалвах моя фитил и побягвах зад гърба на издадената навън скала. Баща ми също запалваше своя фитил и също се притулваше зад другата страна.

Виждаше се как фитилите горяха, съскаха като змии и пълзяха между камъните. Наставаше тишина, в която чувах сърцето си как бие. Изведнъж земята потреперваше от силен гърмеж, въздухът се изпълваше с прах и дим, а ехото дълго тътнеше в ушите ми. Колко пъти се заричах да погледна и видя как ще се разбие скалата, как ще се търколят огромните камъни надолу, но все не успявах. Винаги в последния момент затварях очи… Виждах само как около мене като тежък дъжд падаха дребните камъчета и чукаха по земята. После настъпваше глухо затишие. Аз се измъквах от скривалището и отивах там едновременно с баща ми.

Гледката беше поразителна. Огромната скала, която доскоро висеше застрашително над нас, бе срината до основи, разбита на едри тежки късове, които запълваха цялата работна площ. Дотук беше леко, ала сега настъпваше тежкото. Баща ми трябваше да разбие с чука и длетото тия грамади на по-малки късове, да ги търколи с лоста надолу и да ги подреди на правилни четириъгълници за извозване.

Но преди това нека изпуши една цигара!

Той бъркаше в джобовете на панталона и търсеше омачканата си кутия, отиваше и ровеше дрехите си, ала никъде не я намираше. Тогава се обръщаше сърдит и я виждаше празна, захвърлена долу на земята.

— Тюх, брей! — казваше той. — Че аз съм я изпушил, а?… Язък! — и цъкаше с език. — Я, Ванко, иди при бай си Христо и му поискай, нека ти даде една цигара…

Отивах аз в съседната площ, дето също като баща ми се ровеше в земята дребен и плешив човечец с очила на носа. Обикновено аз не се застоявах при него и като вземех цигарата, бързах да се върна при баща ми.

Веднъж, когато отидох там, заварих при бай Христо едно момиченце. То беше почти на моята възраст, слабичко, нежно същество в избеляла червена рокличка, с панделки на сламеножълтата си коса, сплетена на две тънки като змийчета опашчици, които падаха върху тесните му рамене. То не беше хубаво, имаше анемично, бледо, почти бяло личице, сякаш боледуваше от малария. Но тогава ми направи такова силно впечатление и тъй грабна погледа ми, а с него и сърцето ми, че ми се стори като хубава овчарка от приказките, които баба ми бе разказвала. От баща й узнах, че е най-малката му дъщеря и че се казва Цонка. Като я гледах отстрани, струваше ми се, че виждам някакво нежно розово цветче, поникнало между камъните, което аз трябваше да откъсна и запазя от ветровете. А всъщност не за това бях дошъл аз, а за цигари. Но нали се бях забавил, баща ми стана нетърпелив и аз вече го чувах да вика:

— Хей, Ванко! Какво стана с цигарата, бе? Къде се запиля?

Грабнах от ръката на бай Христо подадената ми цигара и изтичах с подкосени крака към площта на баща ми.

От този ден се случваше да виждам Цонка по-често.

Сутрин, като излезех извън града и бързо изминавах пътя до полето, аз неспокойно се озъртах да видя дали вече е тръгнала с храна при баща си. Съзирах някъде пред мене да трепти нейната рокличка като розово пламъче между житата и тогава бързо се спусках, за да я настигна, или пък я виждах далече зад мене по прашното шосе покрай реката и се спирах да я дочакам. Ние тръгвахме от къщи по различно време и вървяхме дотук по различни пътища, но винаги се търсехме и намирахме. Аз тъй свикнах с нея, че ако някога не се видехме, ставаше ми мъчно и през целия ден като че не бях на себе си, ходех замаян, едва ли не като болен, и бързах да се прибера по-скоро у дома, за да си легна и се събудя на другата сутрин в очакване на нова среща.

Обикновено ние вървяхме един до друг — тя с гърненцето и вързопчето в ръце, аз с менчето и торбичката. Вървяхме и разговаряхме, късахме цветя, смеехме се, радвахме се. Никога няма да забравя тия щастливи мигове!

Почти всеки ден бяхме заедно. Из пътя, докато стигнехме горе, все бъбрехме. За какво могат да разговарят две деца на тази възраст? Сега не мога да си спомня всичко подробно и точно. Помня само, че й разказвах весели случки, които обикновено измислях, и тя се смееше тъй звънко с тъничкото си гласче, че аз се чувствувах най-щастливият човек на земята. Често късах цветя и й поднасях голям и хубав букет от макове, метличини и маргаритки. Тя го приемаше благодарно и тъй чистосърдечно се смееше, че ми се искаше да изкъсам всички цветя по земята и да й поднеса най-големия букет в света.

Веднъж — това беше по обед през най-горещото време на деня — баща ми ме прати да донеса студена вода от изворчето. Грабнах стомната със счупена шийка и се спуснах тичешком през ливадите към дъното на долината, дето под клоните на три бряста имаше малко изворче, притулено под високия бряг. Аз тичах, подсвирквах си с уста, виках, пеех. Когато излязох в края на пътечката, дето свършваха житата и започваше стръмният бряг, видях като нещо трепна долу до изворчето. Спрях се и погледнах. Едно розово петънце лежеше на брега край поточето върху зелената трева и не помръдваше. Цонка! Изтръпнах. Какво ли прави сама тук? И защо лежи неподвижна на земята? Погледнах отгоре още веднъж и ми се стори, че е мъртва. Щях да извикам от уплаха, но в тоя момент чух плач, тих, сподавен плач. Ослушах се. Плачеше тя. Защо? Какво е станало с нея? Бързо се спуснах по пътечката и тичешком стигнах долу, на полянката пред изворчето.

Като чу стъпки, Цонка вдигна глава, видя ме и още по-жално заплака. Спрях се до нея и се наведох.

— Цонке, Цонке ма! Защо плачеш?

Не отговори. Видях само как раменете й леко се задрусаха и още по-жалостив плач, почти ридание, се изтръгна от гърдите й.

Най-сетне не се стърпях и я погалих по косата.

— Не плачи, Цонке! Стани!

Но тя и не помръдваше. Развълнуван, аз започнах да я дърпам за ръката.

— Какво е станало? Да не ти се е карал за нещо баща ти, а? Кажи!

Тя вдигна глава и ме погледна с горещия си поглед тъй умолително и безпомощно, че сърцето ми се разтупка от жал.

— Счупих стомничката — каза тя през плач, захлупи се и пак зарида.

Озърнах се. В бистрата вода на ручея лежаха парчета от стомничката. Но как е станало това?

От изворчето водата течеше много бързо и буйно. За да се премине оттатък, на другия бряг, дето имаше много цветя, трябваше или да се прегази студената вода, или да се мине, като се подскача от камък на камък. Тъй направила и Цонка. Но като стигнала до другия бряг, подхлъзнала се, паднала и изтървала стомничката.

Мъчно ми стана за нея и същевременно смешно, че за такава дребна работа пролива толкова горещи сълзи.

— Е, стига де, Цонке! — наведох се отново над нея. — Станало, каквото станало, счупеното не се връща…

— Ами какво ще кажа на тате? — изхлипа тя и се изправи с налени от сълзи очи.

— Че си я счупила, какво друго?

— А с какво ще пие вода? Той е жаден и сега ме чака там, горе…

Засмях се.

— Ех, дребна работа е тая! — махнах с ръка. — Ами че ще пие от нашата… Я хайде, Цонке, да си вървим, че баща ти ще се уплаши, като види, че не се връщаш!

Напълних стомната с вода и двамата тръгнахме нагоре по пътечката. От време на време тя похлипваше, но се беше вече успокоила и дори веднъж се усмихна, когато й разказах някаква шега.

От този ден взех Цонка под моя закрила. За мене тя беше слабо, беззащитно същество, което се нуждае от помощ, а пък аз бях момче и претендирах, че съм вече силен — мога да се бия. Веднъж малко по-късно, когато двамата постъпихме в училище, в едно отделение, и момчетата дърпаха двете плитки на гърба й и викаха „коза“, аз влязох в ролята си на покровител и се бих с юмруци сам срещу две момчета. Макар че получих синини под очите, аз така ги натупах, че повече не посмяха да я закачат, а за мене говореха, че съм най-силният в отделението.

На училище

Най-сетне постъпих в училище!

Дълго страдах, че не ме приемаха за ученик — не съм имал навършени седем години и трябвало да почакам до другата есен. Като гледах как по-възрастните от мене само с няколко месеца тръгваха всяка сутрин към голямата бяла сграда в долния край на нашата махала, ставаше ми мъчно. Завиждах на другарите си. А понякога отивах с тях до училището. Когато звънецът издрънкваше и те, наредени двама по двама, влизаха с песни в класните стаи, бързо се покачвах на старата върба в двора, сядах на разклонения дънер и наблюдавах как учителката преподава урока, как учениците отговарят с вдигане на ръка, а после запяват някаква песничка. Колко ми се искаше да бъда и аз при тях! Щом ги пуснеха в междучасие и те шумно излизаха на двора, аз не се решавах да отида при тях и със сълзи на очи побягвах у дома.

А ето че тая есен ме приеха и записаха в първо отделение!

Колко радостен бях аз тогава — сега не мога да изразя това с думи, но помня, че от вълнение не можех място да си намеря. Последните няколко дни преди откриването на учебната година бяха най-необикновените в моя живот. Аз ходех из улиците някак си особено горд и наперен, сякаш бях отбелязан със знак на челото между децата в махалата. С големите се държах като равен с равни, а към по-малките се отнасях отвисоко. Не се хвалех и нищо не говорех, но във всяка моя дума, дори и в най-обикновения разговор се забелязваше известно желание да покажа на всички колко съм пораснал и че заслужавам внимание. Но и баща ми, и майка ми бяха погълнати от собствените си грижи и затова моето честолюбие тъй си и угасна, без да бъде забелязано.

Последния ден, преди да тръгна на училище, когато се готвех да си легна, мама дойде при мене, помилва ме по главата и ми каза:

— Е, Ванко, какво, от утре тръгваш на училище, а?

Усетих как ушите ми пламнаха от смущение, че бе открила причината на необикновеното ми вълнение, но нищо не й казах, а само поклатих глава.

— Добре, сине. Утре, като станеш, хубаво да се измиеш и да почистиш ушите си с пръстче. А ето тук на сандъка съм ти оставила новите дрешки. Облечи ги и се премени. Но преди да отидеш на училище, закуси. Попарата ще бъде в долапа…

— А ти, мамо, къде ще идеш?

— На работа, чедо. Нали знаеш, че аз рано излизам? А пък баба ти е болна и не ще може да стане, та затова трябва сам всичко да направиш…

С разтуптяно сърце легнах на мястото си, но не можах да заспя. Дълго гледах в мрака с широко отворени очи и слушах как мама тракаше съдовете по печката в малката стая.

На сутринта се събудих, но нея вече я нямаше. Тя работеше в тютюневия склад до железния мост и щеше да се върне чак вечерта. Изтичах на двора, налях вода в тасчето, с което баба полива цветята в градината, наплисках очите си, облякох се, както можех сам, и без да търся попарата, без дори да се обадя на баба, изтичах на улицата и тръгнах бързо към училището.

Слънцето току-що бе изгряло иззад Стратеш и блестеше ослепително право в очите ми, когато слизах надолу към поляната, но малките бели къщички потъваха все още в мрак сред зелените дворчета. Душата ми бе изпълнена с такива трепетни чувства, че от вълнение едва стъпвах на земята и като че летях.

По улиците нямаше още деца. Само тук-там се мяркаха подранили жени, които се връщаха от фурната, дето бяха занесли да се пече хляб. Ала това не ни правеше впечатление и аз бързах към бялата сграда на училището.

Недалеч от чешмата ме посрещна леля Христина с кобилица на рамо и препълнени менци, от които водата се разплискваше и мокреше полите на дългата й рокля и босите й крака. Тя се спря изненадана и попита:

— Къде толкова рано, Ванко?

— На училище — отговорих важно и минах покрай нея, без да обърна внимание на учудването й.

В двора на училището не заварих никого. Обраснал в трева и гъсти бурени, той беше пуст и тих, а на вратата висеше тежък ръждив кофар. Върбата стърчеше самотна и погрозняла с изкорубения си дънер, обгорен от гръм и светкавица, а на много места от оградата децата бяха откъртили дъски, за да минават и играят през ваканцията. Проврях се през една дупка, постоях малко до широкото каменно стълбище, поразходих се насам-натам, после се свих и седнах пред входа на избата, дето неведнъж бях играл на криеница и знаех всяко кътче в студения, влажен мрак. Търпеливо зачаках да дойде някой…

Пръв се появи училищният слуга, дядо Власи, побелял и малко глух старец, но затова пък много кротък и добър с учениците. Той не се сърдеше, когато те лудуваха, и винаги в джоба на потурите му имаше я моливче, я тебеширче, а намерените вещи пазеше в стаичката, дето държеше метлите и парцалите за миене на пода. Той отвори вратата, прекоси двора и като ме видя да чакам, дойде при мене усмихнат с беззъбата си уста и ме потупа по гърба.

— Добър ученик ще стане от тебе — каза с фъфлене и влезе вътре да приготви масата за молебена и водосвета по случай откриването на учебната година.

Дълго трябваше да чакам, докато влезе първият ученик. Това беше слабичко и нежно момче с тих, замислен израз, облечено в съвсем вехти дрешки, което не познавах, но то се оказа едно много будно момче и с него аз после се сдружих, станахме неразделни приятели. Много по-късно дойде друго едно момче с баща си, сетне едно момиченце с плитки и бели панделки — водеше го майка му, а чак след това едно подир друго започнаха да идват децата — момчета и момичета — сами или с родителите си. По-големите, които преминаваха в по-горно отделение, се държаха свободно и просто, събираха се на групички като стари познати, разговаряха и се смееха, но ние, първолаците, се срамувахме и се чудехме какво да правим. Които бяха като мене, дошли без родителите си, се лутаха от група на група, загубени сред пъстрата шумна тълпа, блъскаха се и не едно дете от нас получаваше ритник от по-големите ученици. До входа на избата, дето се бяха събрали четвъртоотделенците, мене ме спряха и ми зададоха няколко трудни въпроса, дори ме заплашиха, че ако не отговоря, всички поред ще ме яздят и аз ще трябва да ги нося на гърба си до края на двора и обратно. Но отнякъде изскочи Цачо и ме спаси от това унизително положение. Той беше в трето отделение и какъвто беше тъничък и висок, минаваше за голям и се ползуваше с авторитет пред всички. След неговото застъпничество аз бях приет в тяхната среда като равен.

Скоро звънецът удари. Разнесе се едно тихо бръмчене, сякаш някой бе разбъркал кошер и пчелите недоволни се разхвърчаха. От всички страни тичаха деца. Учениците от по-горните отделения се наредиха и влязоха, но ние все още продължавахме да се блъскаме и да викаме. Неочаквано на стълбата застана висок, слаб мъж с руси мустачки и попита:

— Вие новите ученици ли сте?

— Да, новите — отговори вместо нас една майка.

— Тогава, деца, пазете тишина! — каза той строго. — Редете се по двама. Така. Хайде сега влезте вътре, но тихо, без да се блъскате!

Като говорехме още по-силно и се блъскахме сякаш напук на думите му, ние влязохме в широкия и тъмен коридор, дето около една маса с цветя и купол със светена вода ни наредиха по отделения. Лъхна миризма на прах и масло, с което подът бе гъсто намазан — тъй че се хлъзгахме и някои от нас нарочно влачеха краката си. Шумът беше нетърпим и нищо не се чуваше, но никой не се опитваше да ни усмири. Учениците викаха, замерваха се с шапки, ритаха се и дори тук-там се сбиха. Най-сетне от една стая излязоха учителите и един свещеник и застанаха около масата. Всички притихнаха. Свещеникът размаха кадилницата и запя. Замириса на тамян, на босилек и пот…

Какво говори свещеникът, как мина молебенът — това аз сега никак не помня, но скоро се озовахме в една стая с чинове, дето същият мъж с русите мустачки ни нареди по двама и като застана пред черната дъска вдигна ръка и ни изгледа строго.

— Деца, пазете тишина!

Ние се усмирихме. Той почака малко, после направи крачка напред и добави:

— Аз ще бъда ваш учител. Казвам се Стойко Симеонов. Запомнете добре името ми, та да не грешите, когато ви попитат. Искам да се обръщате към мене така: „Господин учителю…“

Тъкмо в тоя момент едно от момчетата, което седеше зад мене, ме дръпна за косата и аз, разсърден, че ми се нанася такава обида, обърнах се и го плеснах по стриганата глава. Всички деца се разсмяха, а момчето скочи и се хвърли върху ми. Скочих и аз. Може би щеше да се стигне до бой, ако учителят не дойде веднага при нас и като ни хвана за ушите, изтегли ги силно, до болка и ни накара да застанем мирно.

— Как се казваш? — попита ме той.

— Иванчо Цеков.

— Какво работи баща ти?

— Каменарин.

— А твоят? — обърна се той към момчето.

— Моят… моят… — започна то с опулени, изпъкнали като на рак очи.

— Да, твоят баща… Какво работи?

— Нищо.

— Че как тъй нищо?

— Тъй, той не работи.

— Чие момче си ти?

— На Петър Деваджиев.

— На адвоката ли?

— Не, на брат му.

— Търговеца?

— Аха! — поклати глава то.

— Добре. Седни си. А ти — обърна се учителят към мене — излез вън и застани прав до стената. Така, за наказание, да се научиш как се държи в час…

— Ама той пръв ме дръпна, господин учителю, аз не съм виновен…

Учителят застана между редиците.

— Вярно ли е? — попита той сина на търговеца.

Но момчето упорито мълчеше.

— Е, отговаряй де, вярно ли е, а?

— Вярно, вярно. Той пръв го закачи! — обадиха се няколко деца.

— Тогава ти, Иванчо, седни, а нека той застане прав.

Ние си разменихме местата със сина на търговеца. Като минавах покрай него, аз победоносно, с презрителна усмивка го изгледах и седнах на чина си. Оттогава двамата станахме непримирими противници. По-късно ние неведнъж се изправяхме един срещу друг в живота, а се случи тъй, че той дори беше обвинител, когато след години ме съдиха като комунист…

Така започна първият учебен ден.

Минаха много месеци и аз тъй свикнах с училището, че то вече престана да ме влече и интересува, дори започнах да изпитвам към него безразличие и досада. Загубиха се първите ми чувства и желания, радостта ми угасна и скоро учението стана нещо като мъчение за мене.

Тъй измина зимата и дойде пролетта. Природата се пробуди за нов живот, а с нея и интересът ми към училището. Аз започнах да си уча уроците, да вземам по-голямо участие в час. Каква промяна бе станала с мене?

Всичко в голямата бяла сграда ме привличаше, но особено много разходките извън града, когато отивахме с учителя си да берем цветя в гората на Стратеш. И ако има нещо в моя живот, което да е оставило най-силни впечатления от онова далечно време, това са тия слънчеви дни през пролетта, изпълнени с весела глъчка и песни. Наредени по двама — момче и момиче, както седим на чиновете, — ние вървим по улицата и огласяме градчето с нашите песни. Помня, че една от най-любимите ни песни беше:

Детенце хубаво,

пиленце любаво,

къде под мишница

с таз малка книжчица?

Отивам, бабичко,

макар и слабичко,

книжка да се уча,

добро да сполуча.

Нашата шумна върволица минаваше по железния мост, изкачваше се по стръмната камениста пътечка и стигаше горе до големия бял паметник, построен от дедите ни в чест на падналите за освобождението на Ловеч руски войници. Околността беше пълна с такива паметници. Те и сега стоят там, на същите места, потънали сред зеленина и цветя. И колчем случайно попадна на някое от тия места, сърцето ми започва да тупти все тъй силно, както е туптяло някога, преди повече от четиридесет години.

От Белия паметник се вижда целият град. Ниско долу се вие и блести на слънцето Осъм, проврял се като лента между надвисналите скали. Къщите отсреща по левия му бряг са потънали в зеленина и цветя, сякаш пролетните облаци са слезли над покривите. На десния бряг се намира Вароша — старата част на града — с нейните тесни и криви калдъръмени улички, потънали в сянка и тишина, заглъхнали и смълчани, но пазещи все още своята красота и достойнството си. Дървеният мост с потъмнял тенекиен покрив и прозорчета на дюкянчетата привлича погледа — та той е най-оригиналната и величествена постройка в града! Оттук очите шарят в подножието на хълма и се спират току под самите нас, дето по високите скали над прашното шосе са нацъфтели люляковите храсти. От тях иде гъст и сладък аромат, примесен с дъха на затоплената от слънцето влажна земя, която диша дълбоко и вдига леки, едва видими облачета пара. Ние гледаме очаровани отгоре разкрилата се пред нас панорама и от радост, от възторг и щастие не знаем как другояче да изразим мислите и чувствата си освен с песни.

Дето ази и да ида,

все се иска мен

пак селото си да вида,

дето съм роден —

пеехме със звънливи гласчета, тичахме по поляните, беряхме кокичета и минзухар, кукуряк и конски зъб, виехме венчета и китки, редяхме песен след песен:

Мила си ми, татковино,

земя, пълна с благодат…

Тъй прекарвахме там до вечерта, когато слънцето слизаше ниско зад града и от далечните планински възвишения на запад пропълзяваше бавно здрачът. После, със загорели лица и блеснали очи, окичени с цветя, бодри и весели тръгвахме надолу по същата онази пътечка, по която бяхме дошли, като непрестанно пеехме и викахме и по такъв начин изразявахме радостта си, че наистина сме се родили в такъв край, хубав като земен рай.

Гроздобер

Най-приятното време у нас е през есента…

Златна българска есен!

Отрупани са с плод градинските дървета, в бостаните лежат тежки дини, пъпеши и тикви, а увисналите пити на слънчогледите, по които кацат птици, вече ронят презрелите си зърна. Хамбарите са пълни с жито, ръж, пшеница, но по харманите все още се чува глъч и тракане на веялки. Гората едва-едва е започнала да пожълтява, по полетата и ливадите пъстреят прелестни цветя, а вечерите са тъй прохладни и въздухът тъй свеж и упоителен, че ти се иска да тръгнеш без посока и да скиташ, и да се радваш на живота до насита.

Хубава, хубава е есента и няма по-приятно време от нея в нашия край!

Особено приятно е по гроздобер, когато по склоновете на Червен бряг и Стратеш плъзнат берачи. От сутрин до вечер просторът се оглася от викове, песни и смях. Хората пълнят кошниците с едри гроздове, носят и ги изсипват в дървените постави, после по дълбоките изровени пътища тръгват волски коли, а подир тях като скакалци се спускат деца и посягат към купчините. Кое най-напред да вземат? Свети с кехлибарения си блясък зрелият афузали, грабва погледа рубиненият памид, примамва ръцете тъмносиният, налян със слънце димят…

Не, няма по-голяма радост за децата от гроздобера!

Всяка година в края на октомври разпускаха учениците за няколко дни. Ние нямахме лозя, но винаги ме канеха по чуждите лозя.

Помня добре един гроздобер.

Поканени бяхме с братовчед ми Петко от Георги, сина на леля Христина, първолак, дребен, но пъргав и закачлив малчуган, да идем на тяхното лозе. Още в зори баба ни събуди, бързо се облякохме и без да се измием, притичахме до техния двор. Там вуйчо Ангел бе вече приготвил всичко. Покачихме се в постава при Георги, а селянинът, нает за случая, подкара колата и всички тръгнаха подир нас.

Утрото беше студено. Подвили боси крака под късите си палтенца, ние треперехме и тракахме със зъби. Обзети от нетърпение да стигнем по-скоро горе, пътят ни се струваше твърде тежък и дълъг.

А той наистина беше и тежък, и дълъг.

Колата мина по железния мост, зави наляво към полето, дето в синкавия здрач се тъмнееха табакханите, после полази по стръмния хребет на хълма. Докато стигнем горе, слънцето изгря и се издигна високо над главите ни. Земята се напече и стана толкова горещо, че всички хвърлиха палтата и фланелите си, а лицата на берачите се покриха с пот.

Въздухът се затопли. Пелинът и копривата, напечени от слънцето, силно ухаеха. От слоговете и пустеещите места идеше тежък дъх на смрадлика и жълт кантарион.

Ние децата, нагълтали се до насита с грозде, тичахме по припеците и гонехме гущерите, които с шумолене бягаха от нас, преди да ги настъпим по опашката. Но по едно време Георги изпищя и изтича назад с пребледняло лице и изблещени очи.

— Змия!… Змия!…

Леля Христина се спусна отгоре към нас.

— Ухапа ли те, маминото?

— Не, ама насмалко…

Задъхан, Георги се спря до нея и не можа нищо повече да каже, а се разкрачи и всички видяхме как… от него потече вода.

Дотича и вуйчо Ангел.

— Какво е станало?

— Змия видял — посрещна го леля Христина.

— Трябва да е било смок, а смоците бягат от хората — успокои я вуйчо Ангел и се обърна към нас. — Ама вие, деца, много не шавайте насам-натам, че всичко може да се случи…

Леля Христина ни се скара и заплаши, че ще ни напляска, ако се отделяме от колибата, и ние се прибрахме вътре при дрехите и кошниците с хляба и сиренето.

После, когато седнахме да се храним, Георги започна да се хвали:

— Ей такъв беше, дяволът! — посочи той остена на селянина. — И щях да го настъпя по опашката, ама е много гъвкав и се усуква като въже…

— Брех, брех! — прекъсна го с насмешка вуйчо Ангел и всички прихнахме, като си спомнихме как Георги бе побягнал с писък, а сега панталончето му съхнеше простряно на една вишня.

Следобед отидохме в съседното лозе за кладенчева вода. Леля Христина носеше два котела, а аз и Петко — по една стомна. Георги подтичваше подир нас и страхливо се озърташе: щом чуеше шум, дори и пърхане на птичка в храстите, той се спираше и започваше да вика:

— Мамо ма, чакайте ме, убодох се на трънче!

Ние се връщахме и като виждахме, че нищо му няма, заливахме се от смях. А той се смееше от всички най-много и казваше, сякаш ни бе надхитрил:

— Уплашихте ли се, а?

Кладенецът беше дълбок и със зеленясали валчести камъни, от които се оцеждаше вода. Леля Христина отвори капака и ние се надвесихме над него. Дъното едва се виждаше. Там сред мрак и тайнственост се мяркаха нашите образи, които трептяха от кръговете на падащите капки.

— Охо-о-о! — викахме ние и ехото, още по-силно и кънтящо, отговаряше: „Охо-о-о…“.

Тръпки ме побиха. Тутакси аз си спомних приказката за горната и долната земя, която баба ми бе разказвала, и неволно се дръпнах със затворени очи. Дали наистина долу не е още момчето, слязло да търси златната ябълка? Но гласът на леля Христина ме върна към действителността:

— Я, Ванко, ти си най-голям, помогни ми да спуснем кофата! Петко ще държи стомничката, а ти, Георги, пази се и иди по-настрана, че може свят да ти се завие…

— Чакай, нека погледна още веднъж! — настоя Георги и надвесен над дъсчената ограда, изплези език на момчето, което го гледаше ухилено от дъното на кладенеца.

Тримата отново събрахме глави и започнахме да викаме и се смеем високо, учудени от собствените си гласове.

— Уху-у-у-у… — Георги, надул бузи, пръхтеше от удоволствие.

— Не плюй, бе проклетнико, нали хора ще пият водата! — плесна го по голата задница леля Христина, размота въжето и спусна със скърцане тежката дървена кофа.

Чу се далечно, глухо бълбукане. Леля Христина започна да върти чекръка и като нави въжето, извади запъхтяна кофата и наля най-напред стомните. Ние захапахме чучурките и жадно пихме. Колко студена и освежителна беше водата!

Като напълни отново стомните и двата котела, тя тръгна боса по сухата напечена пътека, а подир нея и ние. Висока, слаба, но стройна и гъвкава, тя бързо стъпваше и белите й прасци святкаха сред високата тъмна трева. Долу ни чакаха запотени и жадни берачите. Стомните се предаваха от ръце на ръце, докато най-после увиснаха празни на гредата пред колибата, блеснали на слънцето с мократа си глеч.

Берачите бяха все близки хора. Те идваха да помогнат на лелини Христинини и накрая да отнесат у дома си като награда за своя труд по една кошница грозде. Всички бързаха за един ден да приберат беритбата, та после да се прехвърлят и на други лозя. Бавно се навеждаха и изправяха, от умора кръстът болеше и пред очите от време на време тъмнееше, но ръцете пъргаво се протягаха, разгръщаха гъстия листак, напипваха тежкия грозд с едри зърна, отрязваха го с косерчето и го слагаха в кошницата. Мяркаха се като огромни слънчогледови пити сламени шапки, тук-там трептяха ту червени, ту сини забрадки, а някъде, между високите кютюци, изведнъж току ще изплува млада жена със загоряло лице и тъмни заоблени ръце, които държат с пръсти скъпоценния плод.

Слънцето бе отдавна стигнало върха на хълма и горещината ставаше непоносима. Пот блестеше по лицата на жените, а ризите на мъжете лепнеха по гърба. Ръцете все по-бавно се движеха и вече се забелязваше умора. Неочаквано един глас се провикна от горния край, дето бяха разпрегнали колата:

— Ехей, хора, по-живо, по-живо, че пладне превали!

Висок, снажен мъж с големи увиснали мустаци, по бяла риза със запретнати ръкави и сетре през едното рамо, с пушка, небрежно хвърлена през другото, се спусна от обраслия с гъсти храсталаци слог и скочи при нас.

— Добър ден, Ангеле! — поздрави той и засука мустаците си. — Позакъснели сте, виждам, та рекох да намина и към вас. Е, няма що, ще поработите и на хладовина, така ще бъде по-добре. Какво? Набраха ли се три постава? Тая година берекетът е голям, слава богу, не може да се оплачем… — и като запитваше и сам си отговаряше, той тръгна бързо надолу по междата. След няколко крачки се спря и се обърна към нас. — А вие… хей, да не газите много из чуждите лозя, че знаете ли?… Ушите ви ще отпоря, тъй да знаете!

Това бе пъдарят. Аз, като най-голям, започнах да се оправдавам:

— Ние никъде не сме ходили…

— Кой ви знае? Гледам, у съседите е тъпкано, а те още не са започнали да берат…

— Ама ние ходихме с мама за вода — обади се Георги и ни издаде.

— Аха, видите ли! — ухили се доволен пъдарят, че бе познал, и ни се закани с пръст. — Да пазите, брей! — и пак засука мустаците си. — Ама я хайде да вървя, че кой знае какво може да стане…

Едрата му фигура изчезна между дърветата. Видях как веднъж-дваж бялата му риза трепна между берачите, после съвсем изчезна, потъна в гъстата зеленина. Скоро до нас достигна неговият строг и предупредителен глас, който се разнесе далеч някъде долу към дъното на падината, дето течеше рекичка и воловарчета пасяха говедата:

— Ехей? Ей, чувате ли? Вѝдя, вѝдя…

Но скоро викът му заглъхна и вместо него изплува звучният и сочен смях на берачите. Някой подхвана песен и всички, като присъединиха гласовете си, запяха:

У Недини слънце грее,

върбо ли, върбо, върбице!

То не било ясно слънце,

най-ми била сама Неда:

с черни очи еленови,

с дълги клепки босилкови,

с бели зъби бисерови

с тънка снага самодивска.

В притихналия вечерен въздух, когато здрачът ставаше по-гъст, хората се навеждаха и изправяха по навик, ръцете машинално се движеха, беритбата беше към края. Но сега като че на никого не му се искаше да си отива и всеки чакаше да настъпи онзи миг, когато ще се съберат около трапезата и ще подновят шегите и закачките, а тънкият глас на запевачката ще зареди песен след песен…

Учителят Симеонов

Един от най-светлите образи, близък и скъп на сърцето ми, е учителят Симеонов.

Помня, беше през есента на 1920 година.

Току-що бяхме се прибрали в класната стая и смирено чакахме учителя. През прозореца се виждаше как в широкия училищен двор се гонеха децата от другите отделения. Гласовете им ечаха свободно в простора и ние със завист поглеждахме към тях. Не бяхме ли се прибрали по-раничко, отколкото бе нужно? Звънецът още не беше ударил за влизане, а ние седяхме кротичко по чиновете с очи към вратата. Дежурният ученик преди малко бе дотичал при нас тъкмо в разгара на най-интересните игри и ни каза, че учителят поръчал веднага всички да се приберем, защото имал да ни съобщи нещо много важно.

И наистина учителят не закъсня. Той влезе бързо, пъргаво с дневника под мишницата и с два огромни пакета в ръце. Мина покрай нас и ни поздрави полугласно. Остави тежките пакети на пода до черната дъска, хлопна шумно дневника върху катедрата и ни изгледа с някаква весела тържественост, която ние тогава съвсем не разбирахме какво означава.

— Деца, седнете по местата си! — каза той ласкаво и се зае да развързва пакетите.

Всички се понадигнахме любопитно.

— Какво ли ще да е пък това? — попита тихо другарят ми зад гърба, като проточваше през рамото ми тънката си дълга като на гъска шия.

— Тебешир — отвърнах аз уверено, без много да мисля. — Какво друго може да бъде?

Другарят ми сви рамене.

— Ба, не ще да е тебешир! — усъмни се той. — По какво познаваш, че е тебешир?

— По пакетите.

А в това време учителят бе вече развързал пакетите и аз чух, че всички извикаха в един глас:

— Читанки!

Станахме на крака. Някои от първите редици дори изтичаха напред. Изведнъж в стаята настана оживление. Вдигна се невъобразим шум, тракане по пода, скърцане на чиновете.

— Тихо, деца! — извика учителят. — Върнете се по местата си. Сега ще ви раздам новите читанки.

Новите читанки!

Затворих очи. Когато погледнах, учителят бе вече започнал да ги раздава. С изписано по лицето вълнение всеки един от нас протягаше ръка и поемаше подадената му читанка. За минута-две в стаята настана пълна тишина. Чуваше се само едно леко шумолене и тихо, едва доловимо бръмчене. Наведени над читанките, ние прелиствахме и сричахме.

Какво се бе случило? Защо съм така развълнуван?

Очите ми шареха от страница на страница и жадно поглъщаха заглавията на четивата.

Зачетох се в първия разказ — „Старият вол“. Не усетих как се увлякох. Душата ми се изпълни с наслада, сърцето ми се разтуптя от вълнение. Животът на Белчо, стария вол, минал в труд и грижи, угаснал на слога там, до родната нива, изплете пред очите ми чудната картина, която и досега не е загубила своята свежест на първата представа… Погледът ми бързо и трескаво следеше редовете, докато най-сетне стигна до края. А там, най-отдолу, имаше едно име: Елин Пелин.

Усетих на рамото си ръката на учителя. Станах смутен, но той ме погали по главата и попита нежно:

— Майка ти още ли работи в склада, Иванчо?

— Аха, още — поклатих глава.

— А татко ти все тъй ли пие?

Наведох засрамен глава.

— Нищо, нищо — погали ме той пак, — искаш ли да се храниш в трапезарията за бедни ученици?

Мълчах, впил поглед в пода.

— Тая сутрин яде ли?

Поколебах се дали да му кажа истината. Но след миг отговорих тихо:

— Не съм.

— А сега на обед какво ще ядеш?

— Баба е сварила чорба от сливи…

— Не, ти ще се храниш в трапезарията. Но по-напред ще дойдеш след часа да ти дам бележка, па тогава ще идеш там — и ме погали по главата.

През цялото време, докато бях ученик при него, учителят Симеонов се грижеше за мене като за свое дете. Но не само затова го обичах аз. Той бе човекът, който пръв хвана моята слаба детска ръчица и ме научи да пиша, научи ме да чета, и да разпознавам ония светли знаци, без които няма човешка мъдрост и животът е тъмнина.

Прасето

От всички празници най-много обичах Коледа. Тогава колеха прасетата и се извършваха обреди, които с тайнствените си ритуали действуваха тъй силно на детското ми въображение, че през дългите зимни нощи с часове се въртях в леглото, без да мога да заспя, и все мислех, мислех…

Отдавна лятото си бе отишло и аз бях почти забравил дъха на тревите, вкуса на сладките и сочни плодове в полето. Баща ми бе престанал да ходи на Камен дял, дето вадеше камъни. Той често отсъствуваше от къщи, скиташе по пътищата с музичката под мишница и се губеше със седмици из селата по сватби и кръщенета.

Наваляло бе дебел сняг и всичко бе покрито с безкрайна белота — и дворът с кочината за прасето, и колата на дядо с разпрегнатия хомот, и дърветата с разперените си, като че ли направени от захар клони, и къщите, затрупани от преспи едва ли не до ниските, прихлупени стрехи. Тишина и покой. Из улиците не се виждаше жива душа — ни хора, нито пък животни, дори и кучета, сякаш жителите на градчето бяха измрели и то продължаваше своя мъртвешки сън. Само ивиците тънък синкав дим, който се виеше от комините, говореше за някакъв живот под тия снежни камари и ми напомняше, че това не е сън, а картината на тежък и студен зимен ден.

Тая неподвижност не трая дълго и скоро всичко оживя. Отнякъде на улицата се появиха хора, съседите излязоха на двора, чу се глъч, едно куче започна да лае и изведнъж в хор му отговориха всички кучета в махалата. По някакви невидими признаци ми стана ясно, че животът в градчето отново бе започнал да тече по обичайния си път.

Излезе мама, излязоха баба и дядо, а подир тях и аз. Тук-там по дворовете бяха наклали огньове, около които се събираха хората, викаха развеселени, вдигаха врява. Замириса на пърлени прасета. Две черни котки като две сенки се промъкваха с предпазливи стъпки край оградата, дебнеха се завистливо и като застанаха една срещу друга настръхнали, с наежена козина и извити като дъги гърбове, огледаха се изпитателно с жълтите си очи, после и двете едновременно изфучаха и побягнаха обратно по натрупаните преспи през двора. Видях как едната влачеше голям кървав свински дроб, а другата, не успяла да й го отнеме, леко подскачаше с вдигната опашка и оставяше с меките си лапи мънички стъпчици в снега.

Обичах да се облека с кожуха на баба и да отида у съседите, за да погледам как колят свинята, а след туй как я пърлят на огъня и с леки, точни движения опитният стопанин я реже на парчета с остър и блеснал след наточването нож. Там вече са се събрали много деца, тичат около възрастните, блъскат се от любопитство по утъпкания, опръскан с кръв сняг и викат от радост тъй високо, че цялата махала кънти от гласовете им.

Ние бяхме много бедни и никога не колехме прасенце, а за свиня и дума да не става. Пооблажвахме се по Коледа от месото и сланината, която съседите или нашите сродници ни даваха понякога; пък и баба, която си имаше свои разбирания и пазеше свято празниците с техните обреди и чудни ритуали, измъкваше отнякъде спестените си, скътани в кърпа пари, развързваше я и даваше на дядо да отиде на пазара и да купи някой килограм или цял бут. Тъй ние не се измъчвахме и не страдахме, като гледахме какви големи и угоени свини гътаха по-богатите ни съседи и сродници.

Не знам как стана, но една година и ние си имахме прасе. Вярно, то беше малко и слабичко, толкова малко и слабичко, че приличаше едва ли не на мършаво куче. Дядо го купи от един селянин и щом го донесе в чувалчето, баба се намръщи недоволна, а аз и мама се зарадвахме. Двамата го изкъпахме на слънчице и го сложихме в един сандък, докато дядо да му направи кочина. С радостно грухтене то започна да яде и да върти тъничката си като камшик опашчица.

Колко много грижи и какво старание полагахме ние за неговото отглеждане!

Прасенцето беше лакомо и тъй ненаситно, че отначало баба се уплаши. Откъде щяхме да вземем храна и как щяхме да го изхраним? Колкото и да я уверявах, че за това ще имам грижата аз, тя не повярва и не престана да се тюхка и вайка пред съседите. А аз и мама се заехме сами с тая работа: събирахме хляб и трохи, беряхме по синорите щир и тлъстига, мъкнехме остатъци от чуждите трапези и криво-ляво го изхранихме…

Най-сетне дойде и за нас големият коледен празник!

Тоя ден всички станахме рано. Баща ми, който се бе върнал от някаква сватба в едно близко село и още не изтрезнял, махмурлия, както обичаше сам да казва, извади от долапа ножа и се залови да го точи на един гладък камък вън, под стряхата. Дядо постоя изправен до него, погледа го със стисната между зъбите луличка и се прибра подир баба в избената им стаичка.

Мама бе отишла у лелини Христинини, уж да й поиска тепсия за месото, а всъщност да й се похвали, че и ние ще колим прасе. Тя се върна оттам цялата зачервена, пламнала и възбудена, сякаш в нашия дом щеше да се извърши най-голямото тайнство в света. Каквато беше пъргава и сръчна, тя бързо се разшета из къщи и за по-малко от час всичко беше наредено и нагласено за празника.

Баща ми изкопа в предната част на двора дълъг трап, донесе клони изпод сушината и накладе огън, после с помощта на бай Димо, касапина, дошъл да му помогне, измъкна прасето от кочината и двамата го повлякоха за предните крака по снега, а то, горкото, навярно предчувствувало каква беда ще го сполети, тъй жално квичеше, че изведнъж усетих как нещо се скъса в сърцето ми и как от мъка на очите ми се появиха сълзи. Видях как те го повалиха на земята, как го натиснаха с колене и как бай Димо, захапал ножа, опипваше врата му и сякаш търсеше нещо, после взе ножа от устата си и го забоде в гърлото му. Раздаде се остър писък, сподавен от хъркане. За да не чувам повече стоновете и да не гледам мъките на прасенцето, аз закрих лицето си с ръце и побягнах в голямата задна стая, захлупих се с плач на леглото и не излязох оттам, докато не дойде мама да ме повика.

Когато отидох в малката предна стая, дядо и бай Димо седяха около софрата и пиеха ракия, а баща ми, запретнал ръкави, пържеше в един тиган месо. Мама и баба, сияещи от щастие, седяха настрана и развълнувани гледаха ту към него, ту към дядо и бай Димо, сякаш се страхуваха да не би, ако се обадят, да нарушат красотата на тоя древен обичай.

Неочаквано вратата се отвори без почукване и вътре влезе леля Христина, наметната с вълнен шал. Тя отупа чехлите си на прага, поздрави усмихната и кимна мълчаливо към прасенцето, сложено върху бял чаршаф на одъра.

— Вие сте го заклали вече, а?

Баба и мама станаха да я посрещнат. И двете бяха поласкани, че в такъв един момент за нашия дом леля Христина, близка сродница, първа ни навестяваше. Те я поканиха да седне на софрата, сами се настаниха до нея и я поканиха да вкуси от прасенцето. Разбира се, леля Христина не отказа — хапна си и дори изпи чашка ракия, поседя малко, стана и си отиде.

Веднага след нея на вратата се почука. Баба и мама трепнаха и скочиха да отворят, а дядо и бай Димо, с чашки в ръце и пълни уста, обърнаха глави. Само баща ми не прояви никакъв интерес и продължи да реже парчета месо от прасенцето и да ги пържи в тигана.

Влезе нашата съседка. Тя беше вдовица на убит през войната офицер, висока, снажна, и минаваше за жена не за нашия дом. Мама и баба я посрещнаха зарадвани, задето им оказва такова внимание, поканиха я да седне и веднага й поднесоха две големи парчета опържено месо.

— Хапни си, Лалке, опитай го! — рече баба и като че ли цялата се разтопи от желание да се покаже любезна и гостоприемна.

— Благодаря, бабо Станке — усмихна се някак свенливо съседката, но не отказа, а с готовност прие поднесените й пържоли. Тя хапна, изтри устните си със салфетката, която мама й поднесе, после се обърна към одърчето и все тъй спокойна, с достойнство посочи. — Прасенцето ли?… Ох, да, беше много вкусно!…

А то, прасенцето, лежеше опънато върху чаршафа със зинала муцунка и с такава гладка, розова и нежна кожица, че на човек веднага му се дощяваше да си откъсне направо от нея. Мама схвана желанието на съседката ни и с някаква съвсем неочаквана прибързаност отпра от гърба едно доста голямо парче и усмихната й го поднесе:

— На̀, хапни си, Лалке, опитай я!

Съседката ни с нескрито удоволствие прие. Тя се ползуваше с голям авторитет в махалата и беше уважавана от всички. Как тогава една жена като мама няма да й окаже внимание! Без да се стеснява, тя с апетит изяде кожицата. Макар че друг път се държеше като чужда, сега тя им даваше да разберат, че се чувствува много близка на нашето семейство и че е дошла да изкаже радостта си, задето и ние сме заклали прасе…

Разговорите не бяха привършили и гостенката още ядеше, когато друга наша съседка, леля Гана, също тъй заможна и знатна като нея, влезе бързо и още от вратата извика зарадвана:

— О, вие сте заклали прасенцето!

Поканиха и нея. Мама се разтопи от нежност поради вниманието, което оказваха на нашия бедняшки дом, отряза още по-голямо парче от прасенцето и накара баща ми да го опържи. И докато чакаха и слушаха как месото цвърчи в тигана, за да не се покаже негостоприемна, тя одра от кожицата и поднесе на новата гостенка — нека опита колко е крехка и вкусна!

В стаичката се бе задимило, но беше приятно и въздухът някак вкусен, сладък. Тиганът пращеше на печката, а баща ми като опитен готвач бързо вадеше с вилица изпържените парчета месо и ги поднасяше ту на тоя, ту на оня. Баба и мама не забравяха да отдерат от гладката, розова кожица на прасето, което бе вече заголило своя гръб и се показваше меката му, бяла тлъстинка.

Разговорът продължаваше. И докато да се изкажат всички похвали и пожелания за нашия дом, и докато да се разбере вкусът на прасенцето, особено на неговата крехка кожица, надойдоха и други гости. В малката стаичка се събраха близки и далечни сродници, съседи и дори съвсем чужди хора, които случайно минаваха тоя ден край нашата къща. Накрая дойде и Майорката, жена на запасен офицер, произведен през Балканската война, понеже не е имало по-интелигентен от него, бивш писар в общината. Тя никога не бе идвала у нас, но тоя ден, кой знае защо, бе решила да направи посещение и да ни удостои с присъствието си. И тя като Лалка беше едра, снажна жена, важна и недостъпна в друго време: когато срещнеше мама или баба, се правеше, че не ги вижда, а сега си даваше вид, че нямат по-близка от нея.

Мама и баба деряха от кожата на прасенцето, режеха парчета от месото и даваха на баща ми да пържи. Гостите ядяха, изказваха възхищението си и от благодарност не знаеха какво да правят — да си отидат или да останат. Дали пък, ако си отидат, няма да обидят домакините? И от уважение към тях оставаха.

Усмихната, мама шеташе и мъничкото й личице цялото се бе зачервило от вълнение. За нея като че ли нямаше по-голяма чест от тая — да събере в своя дом толкова много хора, все знатни и заможни! Тя беше готова да направи всичко, само да не обиди гостите си. Как тъй ще ги остави, без да им покаже колко ги уважава и колко е доволна от тяхното посещение?

Баба и дядо се прибраха в стаичката си, а баща ми и майка ми продължиха да угощават гостите си. Но доста пържоли бяха вече изядени, а те още седяха и не си отиваха. Мама режеше, баща ми пържеше. Когато всички, сити и доволни станаха да си ходят, върху белия чаршаф на одърчето вместо прасенцето лежеше един гръбнак с две плешки и глава.

Все тъй любезна, мама изпрати гостите и се върна уморена, с пребледняло лице. Баща ми стоеше изправен по средата на стаичката, някак глупаво ухилен. Щом останахме тримата сами, изведнъж почувствувахме, че се бе случило нещо съвсем непоправимо…

Мама погледна към одърчето, не издържа и като падна на колене, захлупи лице върху жалката купчинка от кокали, останали след гостите, и захълца неутешимо като дете. Видях как слабичките й рамене се раздрусаха и разбрах, че тя едва сдържаше гласа си да не заплаче високо и да не завие от болка.

Баща ми стоеше до нея изправен, смутен и объркан, послуша как тя нареждаше и кълнеше и сродниците ни, и съседите, и бога, после взе мълчаливо от лавицата музичката си и без да каже думица, седна на одърчето до главата на прасето и я наду с всички сили. Разнесе се такава тъжна и отчаяна песен, че от мъка и жал по него сърцето ми без малко не се разкъса.

Репетицията

В края на войната баба постъпи като разсилна в женското благотворително дружество.

Никой, нито майка ми, нито вуйчо Петко, нито пък леля Елена, не можеше да каже в какво се състоеше нейната работа. Но аз добре знаех това, защото неведнъж я бях придружавал, когато ходеше из улиците с една дебела, подвързана тетрадка под мишница. А тя, горката, ходеше по цял ден! Посещаваше домовете на богатите граждани, чиито жени бяха членки на дружеството, и разнасяше покани за събрания и сказки, за балове и вечеринки. Понякога събираше и пари, които всички, кой знае защо, наричаха „волни пожертвования“. Една част от тях управителният съвет използуваше за поддържане на безплатната ученическа трапезария, дето се хранех и аз като дете на бедни родители, а другата, по-голямата, председателката изразходваше за нуждите на дружеството.

Председателката, госпожа Веселинова, ниска, пълна, достолепна жена, съпруга на виден адвокат в градчето, се ползуваше с голям авторитет и уважение. Аз бях ходил с баба няколко пъти у тях. Къщата им се намираше на главната улица и не беше голяма, само на един етаж, но на мен, сиромашкото момче, тя ми се струваше като палат. Вътре наредбата беше заслепителна и смайваща: стаите бяха изпълнени със скъпи мебели, лъсканият под бе постлан с килими, разкошни тюлени и тежки кадифени завеси закриваха прозорците, а по стените висяха толкова много портрети и картини, една от друга по-хубави, че когато ми се случеше да назърна през някоя от разтворените врати, дълго не снемах погледа си от тях.

Госпожа Веселинова имаше две дъщери: по-голямата — Татяна, по-малката — Стефка. Случваше се понякога да отидем с баба и да не намерим никого в коридора. Баба влизаше в голямата и светла стая, дето семейството пиеше чай, а аз оставах до вратата да я чакам. Тогава съвсем непредвидено отвътре изскачаха двете сестри. По-голямата, Татяна, хвърляше върху ми горд, студен, високомерен поглед и отминаваше с презрителна усмивка на бялото си, пълнобузесто лице към една от стаите, а по-малката, Стефка, се спираше и дълго ме разглеждаше, сякаш аз бях някакъв много рядък екземпляр от непознато досега за нея животинче. Ние се гледахме изпитателно и няколко мига между нас се установяваше мълчалив разговор с очи. После ниското и пълно като майка си момиченце протягаше ръце с желание като че ли да издращи лицето ми, но аз се наежвах и като свивах юмруци, изръмжавах сърдито и то побягваше подир сестра си с весел, безобидно закачлив смях. Това често се повтаряше и аз винаги се дразнех. Но веднъж много се ядосах, скочих върху й, хванах я за плитките и тъй силно ги дръпнах, че тя изпищя. Аз веднага избягах и без да дочакам баба, прибрах се у дома, а оттогава престанах да я придружавам в нейните безкрайни скитания по улиците.

Една вечер, тъкмо се бях върнал от игра в задното дворче, баба ме повика при себе си, в избената стаичка на двукатната къща.

— Хайде, Ванко — каза ми тя, — ела с мен в училището. Там до късно ще има репетиция, а мен ще ме е страх да се върна сама. Ще дойдеш ли, чедо?

— Ще дойда, бабо, ама… кажи ми, какво с това репетиция? — попитах аз, като застанах пред нея.

Баба беше научила няколко нови думи и с гордост ги употребяваше.

— Репетиция ли? Това, сине, е такова… нещо като упражнение…

— А за какво се упражняват?

— Ще дават представление, чедо.

Аз бях вече чувал тая дума. Знаех нейното предназначение и затова усмихнат попитах:

— Пиеса ли, ма бабо?

Баба поклати глава.

Бързо се измих, облякох новите си дрехи и двамата отидохме в училището. Слугата ни покани да влезем в учителската стая. Той бе запалил две големи газени лампи, но светлината им никак не беше достатъчна и вътре беше някак все още мрачно. Ние се свряхме в единия ъгъл, между вратата и шкафа с дневниците, притаихме се там с баба и зачакахме артистите.

Скоро те започнаха да идват един подир друг. Това бяха все млади хора — чиновници, адвокати и учители, между които имаше двама-трима по-възрастни. Накрая вкупом се изтърсиха и няколко госпожици. Но каква беше моята изненада, когато на вратата застана и моят учител Стойко Симеонов, за когото никак не бях предполагал, че ще участвува в пиесата. Той огледа всички с едва забележима, подигравателна усмивчица на русото си лице, поздрави с леко кимване и без да ми обърне някакво внимание, сякаш аз не съществувах, влезе и зае единствения свободен стол около масата.

— Господа, да започваме! — рече с тъничък писклив глас аптекарят, който навярно беше нещо като техен ръководител, и всички извадиха от джобовете и чантите си някакви листове.

Репетицията започна. Оттук-оттам се обаждаше някой, казваше някаква дума или пък цяло изречение, другите му отговаряха и тъй това продължи повече от час. Аз слушах внимателно и не изпусках от погледа си нито едно движение, нито един жест, когато ту тоя, ту оня ставаше и като се приближаваше до съседа си, махаше с ръка и разпалено му казваше нещо. Понякога той повишаваше глас и започваше да се сърди и кара, а другите се смееха, после всички започваха да викат в един глас и накрая аптекарят махна с ръка:

— Не така, господа! Не сте научили добре ролите си. Моля, да се повтори! — викаше той и всички, като въздишаха и поглеждаха към часовника на стената, започваха отначало.

Слушах внимателно, наблюдавах движенията им и запомних не само всяка дума от пиесата, но и всеки жест, всяко движение, дори и израженията на лицата им.

Към полунощ репетицията завърши и всички с въздишка на облекчение станаха. Станах без да искам и аз, излязох от моето скривалище и като че ли едва тогава ме забелязаха. Учителят Симеонов дойде при мен и ме погледна строго:

— Ти какво правиш тук?

— С баба съм — смутено отговорих.

— А коя е баба ти?

— Баба… Ето я! — посочих я аз, когато тя дойде при нас.

Учителят се намръщи.

— С вас ли е детето? — обърна се той по-меко към нея.

— С мене е, господин учителю. Аз съм стара и ме е страх да се връщам сама нощем, а пък той… Нали е мъж? Повиках го да ме пази, да бъдем дружинка.

Учителят се усмихна.

— Хм, мъж!… Учиш ли си редовно уроците?

— Уча ги.

— А наспиваш ли се?

Поклатих глава.

— Е, какво пък? Добре, идвай с нея, щом се страхува… да си бъдете дружинка… — и като се засмя с глас, отиде и зае мястото си на масата.

Успокоен, аз се настаних между шкафа и вратата.

Всяка вечер ходех с баба в училището, стоях все там, в тъмния ъгъл, и слушах как тия възрастни и сериозни хора, какъвто беше и моят учител, се занимаваха с нещо, което ми се струваше съвсем празно и глупаво, докато най-после репетициите свършиха и по мнението на аптекаря пиесата беше готова.

Оставаше само да дойде денят на представлението.

Благотворителен бал

Ето че дойде денят на представлението.

Празнично украсеният с гирлянди и цветя читалищен салон, осветен ярко от две петромаксови лампи, беше изпълнен с народ. Затаили дъх и впили погледи в сцената, хората внимателно слушаха и гледаха какво става там. А там, между трите стени на някаква стая, ходеше млада и хубава жена, често заставаше пред огледалото и с кокетни движения на заголените си бели ръце поправяше спуснатите на руло коси. Явно беше, че тя чакаше някого. И наистина този, когото чакаше, не закъсня. Скоро през двукрилата врата влезе млад мъж с огромен букет в ръце. Жената го посрещна развеселена. Двамата размениха по няколко думи и мъжът, като се поклони, поднесе й букета. Тя го пое усмихната, поблагодари и го натопи в една ваза на масата. Но в тоя момент на вратата се почука. Смутена, младата жена не знаеше какво да прави. Тя бързо измъкна отнякъде чувал и помоли мъжът да влезе вътре, след което го завърза над главата му и така той остана да седи клекнал. Публиката започна да се смее. Вратата се отвори и влезе друг млад мъж със също такъв огромен букет. Жената го посрещна и пое от ръцете му букета, като се усмихваше и му благодареше. Но на вратата отново се почука. Този път чукането беше толкова силно, че стените на стаята се разклатиха, а двете крила на дъсчената врата се отвориха. Но публиката като че ли нищо не забеляза. Тя бе погълната от това, което ставаше на сцената, между трите изкуствени стени на стаята. След като натопи букета в друга ваза, младата жена донесе още един чувал. Мъжът влезе в него и остана да седи също тъй клекнал като първия, със завързан отвор над главата му. Влезе третият мъж. Но в тоя момент аз изтръпнах. Обзе ме смущение и срам. Вълнението ми бе толкова голямо, че не можех повече да гледам и затворих очи. Боже мой, та това е моят учител Стойко Симеонов! Нима и той ще се остави да го завържат в чувал? Стана ми обидно, много обидно за него и аз усетих как на очите ми напряха сълзи, но преглътнах и ги задържах да не потекат по лицето ми. Когато отворих очите си, букетът беше поднесен с поклон и усмивка. Младата жена го натопи във вазата до другите букети, а в това време на вратата вече се чукаше за четвърти път. От своето място в края на последната редица аз скочих със стиснати юмруци и едва ли не извиках от възмущение…

Представлението свърши. Но аз дълго не можах да се успокоя. От мъка не знаех какво да правя. Беше ми и обидно, и срамно, че учителят, когото много обичах, беше изпаднал в такова глупаво положение. Знаех, че това не е истина и че така е само в пиесата, познавах и учителката, която играеше младата жена, но не можех да се примиря с мисълта, че той, моят учител, се бе съгласил да изпълнява такава роля. През цялата вечер аз ходех насам-натам из салона и не можех да си намеря никъде място от мъка.

Успокоих се едва когато започна балът.

Военната музика беше заела сцената и свиреше валсове. По поръсения с парафин, гладко излъскан паркет, под ослепителната светлина на двете петромаксови лампи, се въртяха двойки… От балкона някой пръскаше книжни серпентини и конфети, които се сипеха върху главите им.

Беше весело, забавно, изумително хубаво! Не намирах думи, за да изразя пред баба всичко това…

Най-шумни бяха децата, дошли с майките и бащите си. Те се гонеха из салона, провираха се между хората, които седяха покрай стените и водеха оживени разговори. Заедно с тях, малките палавници, тичах и аз, опиянен от щастие. По в най-красивия миг, когато щях да настигна едно момиченце с розова рокличка, някаква тежка ръка здраво ме хвана за яката и притисна до стената. Обърнах се и с изненада видях, че това беше господин Веселинов, мъжът на председателката. Той беше смръщил вежди и лицето му изразяваше като че ли готовност да ме пипне за ушите. Гняв и едва сдържана закана блестяха в очите му. Бузите му бяха зачервени, а долната устна, дебела и увиснала, неудържимо потреперваше.

— Ти… какво правиш тук? — изсумтя той, като раздруса глава. — Хайде, марш при баба си!

Не можах нищо да му възразя и задушен от плач, побягнах към стаичката, дето се намираше баба. Тя се бе свряла там между масите, отрупани с торти, пасти и всевъзможни сладкиши, които членките на дружеството сами бяха направили у дома си. От хълцанията и едва сдържания плач баба веднага разбра какво се бе случило с мен, но тя не можеше да ми помогне и за да ме утеши, притисна ме до себе си и ми пошепна на ухото:

— Не плачи, чедо! Такива са те, господарите… На̀, вземи това и си го хапни, докато не е дошъл някой и види, че съм ти дала без разрешение! — рече тя с гальовен глас и пъхна в ръцете ми едно доста голямо парче от торта.

Притулих се в ъгъла зад масите и лакомо заядох. После, успокоен напълно, продължих да наблюдавам от мястото си госпожите и господата, които идваха да разгледат бюфета. Разбира се, още никой не купуваше, а само си избираха тая или оная торта, слагаха бележка с името си и си отиваха. Изразих учудването си пред баба.

— Аз не разбирам и не мога да преценя коя колко струва — обясни ми тя. — Това ще направят после госпожа Веселинова и госпожица Денишева, секретарката…

Но това „после“ много се бавеше, а вместо него продължаваха да идват разните госпожи и господа, едни от други по-натруфени и важни. Госпожите бяха с напудрени, потни лица и събрани на тежки кокове коси, с деколтирани дълги рокли, мъжете — в модни костюми, с бели нагръдници и корави колосани яки. Идваха те, поглеждаха отдалеч и със съжаление, че не могат веднага да си купят, бавно се отдалечаваха.

Една едра, пълна, затлъстяла жена със силно начервени устни и напудрен дебел врат, облечена в яркозелена рокля и със затъкнато букетче теменужки в бухналата коса, почти навря дългия си нос в най-голямата и най-красиво изработената торта. Но тя веднага бе избутана от трима мъже, между които познах и аптекаря, който бе организирал и ръководил представлението. Те посегнаха към тортата, но баба се изпречи насреща им и не позволи да я вземат.

— Но защо? Ние ще платим!

— Не може, господа, още не продаваме.

— А кога? — попита аптекарят.

— После, когато дойде госпожа Веселинова…

— Охо, има да чакаме много това „после“! — рече друг един и като избута леко баба, грабна мукавената чиния с тортата и я отнесе в ъгъла, дето имаше празна маса.

Тримата се наведоха и започнаха да ядат, като се шегуваха и смееха. Баба помърмори, възмутена от постъпката им, но скоро се примири с надежда, че госпожа Веселинова ще дойде и ще се разбере с тях. Мъжете изядоха тортата, избърсаха ръцете си с книжни салфетки и без да прекъсват шегите и смеха си, напуснаха стаичката. На излизане аптекарят се обърна към баба:

— Ако те питат, кажи им, че ние сме изяли тортата!

Баба нищо не му отговори. Наистина какво можеше да каже тя на тия развеселили се, разпуснати господа? Гледах съчувствено към баба и разбирах, че бе станало нещо много лошо. Но защо още се бавеха госпожа Веселинова и госпожица Денишева? И кога щеше да настъпи това „после“?

Изведнъж, съвсем неочаквано, шумът и врявата в салона бяха пронизани от силно свирене с флигорна и тутакси всички стихнаха. От сцената един глас обяви, че бюфетът се открива и че ще има наддаване за най-голямата и най-красиво изработената торта. Чуха се одобрителни възгласи, някои изръкопляскаха и хората се впуснаха към стаичката.

Дотичаха запъхтени госпожа Веселинова и госпожица Денишева.

— Тортата! — извика председателката. — Моля ти се, бабо Станке, по-бързо!

Баба мълчеше, навела виновно глава.

— Какво е станало с тортата? — спусна се към нея госпожа Веселинова, когато видя, че мястото на масата беше празно. — Къде е тя? Кой я взе?

— Аптекарят… господин Паунчев и още двама господа… Поръчаха ми да ви кажа, че те я изядоха…

— Боже мой! — проплака едва ли не със сълзи госпожа Веселинова и се отпусна с подкосени крака на стола, като закри лицето си с ръце. — Какъв срам! Обявихме и хората чакат… Иди, моля ти се — обърна се тя към госпожица Денишева, която стоеше до нея слисана и объркана, без да знае от смущение какво да прави, — иди, миличка, и съобщи, че наддаването се отменя…

Госпожица Денишева, висока, слабичка, с развълнувано бледо лице, веднага изхвръкна навън.

Миг само след това на вратата застана аптекарят. На слабото му набръчкано лице се бе появила усмивчица, с която той искаше да си придаде безгрижен вид. Щом го видя, госпожа Веселинова, тутакси скочи на крака.

— Как можахте! — извика тя.

Лицето на аптекаря се заля от червенина.

— Госпожо, извинете, но това беше шега — рече той тихо, като се мъчеше да скрие уплахата си.

— Шега? Лоша шега, господин Паунчев… Ох, да, лоша шега! — и госпожа Веселинова се отпусна отново на стола.

— Аз не знаех, че… и после никой не ми каза за какво е тая торта, но аз съм готов да я платя… Разбирате ли? — и той разпери безпомощно ръце. — Кажете, колко струва?

Госпожа Веселинова бързо се опомни. Лицето й прие по-мек израз и като поразмисли, тя веднага отговори:

— Не знам, господин Паунчев, но сигурно от нея при наддаването щяхме да вземем много…

— Но… колко? Кажете, моля!

— Най-малко двеста.

— Ето, вземете! — каза с въздишка аптекарят и като извади от джоба на сакото си дебел, натъпкан портфейл, измъкна една банкнота и я подаде, после зачервен, със запотено лице се отдалечи.

Като изневиделица долетя пак госпожица Денишева.

— Обявих, че бюфетът е открит — рече тя задъхана и посочи с ръка тълпата, която шумно, с викове, шеги и смях напираше към вратата на стаичката.

За по-малко от половин час всички торти и пасти, всички сладкиши бяха разпродадени до последна трошица и двете, председателката, госпожа Веселинова, и секретарката, госпожица Денишева, седяха уморени сред празните маси и се гледаха усмихнати.

Аз знаех, че те бяха спечелили много пари от този благотворителен бал и че част от тия пари щяха да бъдат използувани за безплатната ученическа трапезария. Но какво щеше да стане с другата, по-голямата част?

Трапезарията

Тя се намираше в центъра на града в една стара чорбаджийска къща. В съседство с нея беше пожарната команда, а оградата й опираше почти до брега на реката.

Двукатна, с веранда и дъсчена резба, с потъмнял от времето таван, украсен със старинна дърворезба, къщата имаше напълно запазен вид и представляваше рядко произведение на архитектурното изкуство. Сега, когато си спомням всичко това, аз виждам какво голямо значение са отдавали хората, които са живеели в нея, още повече пък тия, които са я строили, но тогава тя не беше от такова значение за нас, децата, и ние я наричахме просто „Трапезарията“.

Кой знае защо, управителният съвет на женското дружество беше наел тъкмо нея. Може би председателката, госпожа Веселинова, или секретарката, енергичната госпожица Денишева, бяха сметнали, че ще бъде добре, ако децата, които се хранят там, се проникнат от съзнанието, че тяхното съществование се дължи преди всичко на здравите устои, оставени в наследство от старите чорбаджийски родове.

Каквото и да е, все пак аз много се изненадах и дори мъничко смутих, когато отидох за пръв път там.

Тоя ден дежурна беше госпожица Денишева. Тя стоеше горе, на верандата, и посрещаше строго всички, които бяха закъснели. Слабичка и суха, с плисирана пола и маркизетена блузка, тя стърчеше сред буретата и саксиите с цветя като комар, долетял откъм реката, и бледото й личице с остър като хоботче нос много напомняше на нейните питомци за нрава на това насекомо.

Децата влизаха през тежката дъбова врата в двора шумно и весело, но щом я видеха, изведнъж се смълчаваха, бавно се изкачваха горе и като я поздравяваха, бързаха да влязат в една от стаите. А тя мълчаливо продължаваше да наблюдава идващите и леко се понамръщваше, когато забележеше, че някой не е измил босите си крака или пък не се държи така, както изисква доброто възпитание.

Бях ходил неведнъж у тях с баба и тя ме познаваше, но тоя път на мен ми се стори, че не ми обърна никакво внимание. Аз се опитах да мина покрай нея и вече бях до вратата, когато тя протегна ръка и ме хвана за рамото.

— Ти за пръв път ли идваш да се храниш?

— Аха, за пръв път.

Госпожица Денишева сви устни.

— Хайде, влизай и друг път да не закъсняваш! — рече тя, извади от чантата си кърпичка и избърса ръцете си.

Смутен, изтичах с подкосени крака и заех едно от свободните места.

Оттогава аз редовно посещавах трапезарията и бях много доволен, че мога да ям до насита от вкусните супи на опитната готвачка леля Злата. Ние бяхме около тридесет деца и наведнъж се хранехме на дългата маса, разположена в една от стаите. Щом ни пуснеха от училище, всички бързахме към тясната крива уличка, дето се намираше трапезарията, и докато чакахме да стане време за обед, играехме в широкия двор.

Запознал се бях с няколко момчета, с които образувахме дружина. Ние бяхме най-безгрижните, най-веселите, най-буйните. Особено се отличаваше между нас едно дребничко, но живо и пъргаво момче — Данчи Пенеса. То измисляше винаги нови игри и беше инициатор на всички лудории. Изключение правеше друго едно момче, пълничко и набито в плещите — Дочо Шипков, на когото викахме Шипката. Имаше нещо умно и разсъдливо в израза на лицето му, нещо спокойно и ласкаво в погледа на светлите му очи. Макар да беше твърде сдържан, тих и кротък, Дочо Шипката също вземаше участие в нашите лудории, в кратките и невинаги без последствие скитания. Нямаше място в цялата околност, дори до воденицата с бента на реката, дето не бе стъпвал нашият крак, не бе пипвала нашата ръка, не бе назъртало нашето око…

Веднъж в тия скитания открихме в двора стар, затрупан канал. Вдигнахме тежката каменна плоча и с неочаквана решителност се спуснахме в шахтата. Оказа се, че единият край на канала има изход и извежда до брега на Осъм. Но къде извежда другият? И какъв беше тоя канал? Кога е бил построен? За какво е служил? Тия въпроси силно развълнуваха нашето въображение и ние решихме да го изследваме.

Ето ти небивало приключение, пълно с изненада и рискове!

В главите ни се родиха най-необикновени и невероятни предположения за подземни входове и тайнствени дворци. Ние бяхме все големи момчета, ученици, и не вярвахме, че съществуват такива светове, но нали все пак бяхме чели приказки, в които се разказва за тях? Запалени от жажда за приключения и особено да блеснем като герои пред момичетата, които бяха вече научили за нашите намерения, всички решихме да слезем в него и да го изследваме.

Пръв тръгна най-смелият от нас, Данчи Пенеса. Аз бях последен. Пълзях след тях и усещах как от вълнение сърцето ми биеше до пръсване, но не се върнах, защото не исках да мина за страхлив.

Вътре беше тъмно, толкова тъмно, че нищо не се виждаше. Усещах как се задушавам и бях вече решил да викам за помощ, когато изведнъж свежа струя въздух нахлу в гърдите ми и пред очите ми блесна светлина. Но тези, които бяха пред мен, пропаднаха някъде и уплашен, аз извиках:

— Хей, къде сте?

— Тука сме — обади се Данчи Пенеса. — Не викай, че ще ни чуят…

Една ръка се протегна и ми помогна да сляза. Изведнъж се намерих в някаква стая, пълна със счупени гърнета, с парчета от дъги и обръчи за бъчви. Взрях се в здрача и различих силуета на Дочо Шипката.

— Къде се намираме? — попитах, все още разтреперан, и започнах да опипвам стената.

— Тсс, по-тихо! — скара ми се той. — Не чуваш ли?

— Какво?

— Гласове!

— Гласове… на хора ли?

— Ами че ти какви искаш да бъдат! — засмя се той.

Видях как Данчи Пенеса се покачи по зида и назърна през прозорчето, после скочи и каза зарадван:

— Видях ги!

— Кои? — попитах изтръпнал.

— Конете.

— Какви коне?

— А бе, не разбираш ли? Видях конете… и двуколките с бъчвите, и помпите видях… Само хора нямаше! — рече той със съжаление.

Едва сега разбрах, че бяхме излезли в двора на пожарната команда. Успокоих се. Свикнал вече с тъмнината, аз съзрях някаква врата вляво. Показах я на Данчи Пенеса. Той веднага я отвори и тръгна бавно нагоре по широката каменна стълба. Последвахме го и ние. Изведнъж се намерихме под широк навес, дето бяха наредени двуколки с бъчви за вода. Спряхме се. Затаили дъх, няколко минути ги оглеждахме.

— Момчета, искате ли да се пошегуваме? — предложи Данчи Пенеса и преди да разберем какво ще прави, той се спусна и дръпна чепа на първата бъчва, после на втората и най-после на всички останали.

— Бягайте! — извика Данчи Пенеса и изтича обратно по каменната стълба.

Отново потънахме в мрак, отново запълзяхме един подир друг по тесния, задушлив канал. Но както винаги в такива случаи, стана това, което най не очаквахме.

Като стигнахме шахтата в двора на трапезарията, едно от момчетата падна в нея и си счупи ръката. То тъй изрева от болка, че от кухнята дотичаха жените, които прислужваха, и ни откриха.

В същия миг долетяха и пожарникарите, пипнаха ни за яките и ни откараха при своя началник. Разбира се, госпожица Денишева не ни защити, а още същия ден нареди да бъдем лишени от правото да се храним в трапезарията. Но това не беше най-лошото. Най-лошото беше, че разсърденият началник на пожарната команда, един мустакат фелдфебел, така ни напляска с тежките си пестници, че едва се отскубнахме и спасихме с бягство.

Какво се бе случило?

Докато сме пълзели под земята, водата тъй много се разляла, че стигнала до постройката, дето било помещението на дежурните пожарникари. Един от тях забелязал шумния поток, скочил и изтичал към навеса. Там той веднага разбрал всичко. Развикал се и на помощ дошли другарите му, но не могли да открият следите на пакостника. Едва когато чули шум и викове, те разбрали кои са тия герои и бързо се спуснали към трапезарията.

Този ден за мен е един от най-паметните в живота ми.

Оттогава винаги, когато ми се случи да мина покрай вратата на пожарната команда, обръщам глава и гледам да се махна по-далеч от мястото, с което ме свързват неприятни спомени. А колкото до това, че престанах да се храня в трапезарията, аз и сега съжалявам, защото за дълго бях лишен от възможността да ям до насита такива вкусни супи, каквито умееше да прави опитната готвачка, обичаната от всички ни леля Злата.

Разстрел

Един ден в края на август Ловеч се събуди разтревожен от страшна вест: бил убит капитан Папанчев. Този капитан аз добре познавах. Живееше той само през две улици от нашата къща. Беше дребен, сух, чер и много наперен със заострените си, вирнати нагоре мустачки. И много сприхав, много зъл. Ходеше все намръщен и сърдит, сякаш всички хора по улицата му бяха виновни за нещо.

И ето — за същия този капитан Папанчев се говореше, че бил застрелян от един войник.

Как е бил застрелян? И защо е бил застрелян? Тия и много други въпроси вълнуваха градчето. За по-малко от час вестта обходи всички къщи и ние, децата, сврени по ъглите, слушахме със затаен дъх възрастните и се питахме как може да бъде убит един човек. Едва късно вечерта станаха известни някои подробности около това престъпление.

Най-напред се разправяше, че войникът, който го убил, случайно стрелял. Чистил пушката си след учение вън, пред входа на казарменото помещение, и в момента, когато капитанът минавал, натиснал спусъка, без да знае, че вътре имало патрон. По-късно се разбра, че войникът отдавна търсел случай да си отмъсти на капитана, тъй като този му бил ротен командир и се държал много лошо с него. Както сам признал пред следствената комисия, не стрелял случайно, а се прицелил и го убил.

— Осъдили го веднага на смърт и утре ще го разстрелят на Табашкото поле — каза тихо баща ми.

— Божичко мили! — изплака баба. — А защо това момче е направило така? Сигурно капитанът е виновен…

— И още как! — потвърди с кимане баща ми.

Бях убеден, че той знаеше още много неща за капитан Папанчев, при когото бе служил през време на войната, но не искаше да говори пред мен. Все пак любопитството на мама надделя:

— Вярно ли е, Цеко, че се е държал много лошо с войниците?

— Ха! Вярно ли е? — разпери баща ми ръце. — Та той не беше човек, а звяр! Разбираш ли, Тоте? Сигурно на момчето му е дошло до гуша и затова се е решило на тая постъпка…

На другия ден рано сутринта аз изтичах до Цачови, за да го попитам ще ходи ли на Табашкото поле да гледа как ще разстрелват войника. Двамата се скрихме зад одъра и там заговорнически зашепнахме, но щом се наканихме да излезем, майка му, леля Куна, веднага ни спря:

— Къде? Ушите ви ще отпоря, ако отидете. Чухте ли?

Въпреки нейните заплахи ние се отскубнахме малко по-късно и отидохме на прочутото Табашко поле.

То се намираше на другия бряг на Осъм. Беше цялото обраснало с бодили и магарешки тръни. В единия му край, долния, до сами реката, се издигаха ниските, разкривени сгради на табакханите — работилници и складове за кожи. Тук улиците бяха тесни, през зимата пусти и разкаляни, а през лятото необичайно шумни и оживени от хора, коли и коне, от кучета и котки. Страшна и непоносима смрад идеше от малките дворове, затрупани с купчини тор, кокали и гниещи кожи.

Такава беше Табашката махала.

Аз неведнъж бях идвал тук и винаги, когато минавах през нея, изпитвах страх и отвращение, като гледах тия мрачни, неприветливи сгради с потъмнели каменни плочи на покривите и с изпокъртена мазилка на стените, без прозорци на горния етаж, но със здраво заключени врати, на които обикновено виси огромен ръждив кофар. И винаги в реката, нагазил до коленете, стоеше наведен някой табак и стържеше с дълъг, изкривен като ятаган нож щавената кожа, опъната върху ниска дървена скеля, а край него плуваха парчета с косми и водата беше мътна, мътна…

От тая махала носеше името си и полето — също тъй неприятно за гледане. И ако не беше хълмистото възвишение с лозята в горния му край, човек би помислил, че това е най-лошият кът от цялата околност.

Като минахме по железния мост, ние веднага се насочихме натам, дето имаше окопи и дето войниците произвеждаха стрелби с бойни патрони по дъсчени мишени. И двамата знаехме, че нямаше наоколо друго, по-подходящо място за разстрелване на един човек. Поне тъй ми каза Цачо, който беше по-голям и знаеше много повече от мен. Но по това време на деня тук не се мяркаха дори и кучета и ние напразно се лутахме, за да открием някакви пресни следи от изкопан гроб и побит до него кол. Едва по обед се върнахме.

Вкъщи вече никой не говореше за убийството на капитан Папанчев, нито пък за разстрела на войника, като че ли всички бяха забравили тая зловеща история. Но на другата сутрин градчето отново се размири, щом хората научиха, че днес ще бъде погребението на капитана.

Не само аз, но и мама, и баба, и всички наши съседи изтичахме пред къщата, дето живееше капитанът. Тя беше стара, двуетажна, с един прозорец към улицата и точно оттам, от тоя разтворен прозорец, идеха гласове и плач. А вън беше почерняло от народ. Хората бяха толкова много, че нямаше място къде дошлите по-късно да застанат, затова мнозина надзърваха през оградите, а ние, децата, се бяхме покатерили по дърветата.

Но защо се бавеха и не изнасяха ковчега? Кого още чакаха?

Най-после откъм казармата се зададе рота войници с военна музика, а след тях, влачен от два едри, гривести коня, трополеше железният лафет на едно артилерийско оръдие. Наперен млад офицер вървеше отстрани и със стегнатата си походка и дрънкащата си сабя внушаваше трепет и страх у всички. Тутакси заедно с ротата от съседните улици се появиха и дойдоха още няколко офицери.

За миг горе, на втория етаж, настъпи тишина, после гласовете заговориха по-високо, плачът се превърна в ридание и аз видях как по стълбата слязоха четирима офицери, като носеха ковчега на раменете си, настаниха го върху лафета и застанаха мълчаливо от двете му страни. Чу се кратка команда и всички потеглиха бавно към гробищата под звуците на военната музика, която свиреше погребалния марш с неподозирана трогателност и чувство на неизразима тъга.

Опитах се да се промъкна между тълпата и да тръгна заедно с децата подир ротата войници, но мама ме хвана за ръката.

— Хайде, стига, връщай се, че баща ти ще се кара! — рече тя и без да слуша моите молби, поведе ме към къщи.

През един от следващите дни ние научихме, че войникът още не бил разстрелян и се намирал в ареста…

Няколко пъти с Цачо се провирахме през телената ограда и влизахме в казармения двор, без някой да ни види. Минавахме покрай караулното помещение и се взирахме през желязната решетка на прозорчето, но вътре, в тъмната стаичка, дето държаха провинилите се войници, не можахме да видим никого. Само третия път, когато се връщахме, аз успях да различа нещо свито на нара и ако не беше ни подгонил часовоят, щях да се поспра и разгледам по-добре.

За него, за войника, се говореха вече много интересни неща.

Една вечер чух мама да казва на една наша съседка, че кака Веса, същата тая, която живееше срещу нас в старата двукатна къща с голям чардак, била тежко болна. Разболяла се била от мъка за войника, защото двамата се любили и наскоро щели да се женят.

Това ме порази като гръм. Знаех какво значи това и си представях как болната кака Веса страда и се измъчва за него. Заедно с нея страдаше и мама, страдаха и се измъчваха много хора в градчето. Мама често прескачаше отсреща, у какини Весини, за да я навести, прекарваше там по няколко часа и се връщаше разплакана, със зачервени очи. И винаги, когато баба я запитваше как е болната, тя поклащаше безнадеждно глава.

— Горката! — въздишаше баба и се кръстеше. — Да бяха й позволили поне да го види…

— О, мамо, и от това няма полза, ами язък за момичето, пък и за момчето! — отговаряше мама и мъката изкривяваше лицето й.

Най-после дойде денят, който всички чакаха.

Вестта, че ще разстрелват войника, изведнъж обходи градчето. А и общинският барабанчик побърза да разгласи това, за да се стекат хората на полето и видят как ще бъде извършена екзекуцията — „за назидание на непокорните“, както бе заявил кметът.

Всички, които мислеха, че имат сили да издържат на гледката, се втурнаха към Табашкото поле. Отидохме и ние с Цачо. Бяхме позакъснели, но още нищо не бе свършено. Хората се бяха събрали и отдалеч наблюдаваха.

А там, в края на полето, отдето започваше хълмистото възвишение с лозята, стояха неколцина офицери, все началници, и тихо разговаряха. Между тях беше кметът, двама-трима общински съветници и, разбира се — попът, висок, мършав, с развяна коса под калимавката и черно раса, кацнал като гарван върху купчината пръст. Имаше и няколко дами, жени на офицери, с чадърчета в ръце и дълги до петите рокли. Всички чакаха да започне церемонията. Но защо се бавеха? Кого чакаха? Пак от Цачо разбрах, че осъденият на смърт още не бил дошъл.

Обзело ме бе вълнение. Любопитство и желание да видя как ще стане това се бяха примесили със страх и съжаление към него, към годеника на кака Веса, и всичко туй напираше в гърдите ми с такава сила, че чувствувах как се задъхвам. Видях как хората от задните редици се обърнаха и някой извика:

— Идат!

Тълпата се раздвижи, люшна се на една страна и се разбърка в безпорядък. Някои се спуснаха тичешком към моста, отдето взвод войници с натъкнати на пушките ножове, караше осъдения на смърт. Изтичах и аз, но се препънах и паднах. И докато да разбера какво става, край мен минаха войниците и аз нищо не видях, нищо не чух. Хората отново се бяха събрали и образували стегнат пръстен от тела, нещо като плътна стена, през която никой не можеше да мине. Аз напразно подскачах зад гърбовете им и се опитвах да хвърля поне един поглед над техните рамене. Отчаян, бях вече се примирил със съдбата си на дете, за което никой не иска да знае, когато двамата мъже пред мен се размърдаха и като се възползувах от това, бързо се проврях между краката им и изтичах до групата на по-големите деца.

Взводът спря. Разнесе се команда и войниците се пръснаха във верига. Пред нея остана само той, осъденият на смърт. Беше висок, строен и бледото му, посърнало лице контрастираше с гъстата му черна коса. Облечен в извехтял панталон, закърпен на коленете, и с куртка без пагони, разкопчана тъй, че се виждаше тънката му бяла шия, той стоеше изправен и не поглеждаше встрани, сякаш това, което ставаше наоколо му, никак не го интересуваше.

Един фелдфебел отиде при него, пошушна нещо на ухото му и леко го блъсна напред. Той като че ли едва сега разбра какво щеше да стане, изгледа всички учудено, с нескрит трепет в очите, бързо закрачи и застана зад купчината пръст. Народът ахна и по сключения пръстен премина въздишка. Всички забелязаха, че това е гроб и че зад него има бял, боядисан с вар кол. Сърцето ми силно заби и за да не гледам повече, затворих очи.

Когато ги отворих, аз с изненада видях, че войникът още стоеше изправен пред гроба, но вече не с наведена, а с изправена глава и гледаше спокойно като човек, който знае какво го очаква. В същия миг попът, с нахлузен на врата си епитрахил, се приближи и като му каза тихо нещо, поднесе кръста, за да го целуне. Но войникът махна с ръка и той се отдалечи. Тогава излезе напред един млад офицер, същият онзи, който при погребението командуваше ротата, и вдигна ръка. Барабанчиците забиха бързо и отсечено, войниците застанаха мирно. Със ситни стъпки към тях се завтече висок, прегърбен мъж с очила, за когото казваха, че бил военен прокурор, изправи се пред осъдения и му прочете някаква заповед, после прибра листа в джоба си, извади кърпичка, избърса потното си чело и попита:

— Има ли да кажеш нещо?

— Не — отговори войникът.

— Това ли е последната ти дума?

Осъденият мълчеше. Настъпила бе тишина, дълбока, тягостна тишина, която никой не смееше да наруши. Чуваше се как хората тежко дишаха и как една жена, едва сдържайки се, хълцаше.

— Да — проговори най-после осъденият и направи леко движение с ръка, — но преди това разрешете ми да изпуша една цигара…

Дадоха му цигара. Офицерът, който командуваше взвода, му поднесе клечка кибрит, за да я запали. Войникът дръпна веднъж-дваж, пусна облак дим през носа си, смръщи вежди и захвърли цигарата. С махане на ръка той даде знак, че е готов.

— Завържете очите му! — заповяда прокурорът.

Пълният фелдфебел изтича и поиска да превърже очите му с кърпа, но осъденият леко го отблъсна и помоли прокурора:

— Не може ли, без да ме връзвате?

— Не, не може! Такъв е законът…

— Тогава, моля, разрешете ми за последен път да изпея една песен.

— Песен? Да изпеете песен? — Прокурорът го погледна изумен, после се обърна към офицерите. Той долови жеста, който му направи командирът на полка, усмихна се някак неопределено и кимна. — Е, добре, пейте, щом искате!

Отново настъпи тишина. Но тоя път тя не беше тъй мъчителна и тягостна. У всички пламна любопитство и желание да чуят каква песен ще изпее. Хората се заоглеждаха и разприказваха. Това трая само една минута, после всички пак впиха погледите си в него.

А той, осъденият на смърт, продължаваше да стои изправен до кола и аз видях, че по лицето му не трепваше нито един мускул. Помълча малко и изведнъж, съвсем неочаквано, започна да пее — най-напред тихо, после по-високо и накрая гласът му се разля като вълна над цялото поле:

О, Весо, мила Весо,

ти, скъп ми идеал,

недей да плачеш, Весо,

недей да жалиш ти!

Той пееше, вдигнал гордо глава, и гледаше далече някъде над главите на хората, които стояха около него притихнали и смутени от това, което слушаха. А той продължаваше да пее:

Щом чуеш ти гърмежи

и тих камбанен звън,

тогава знай ти, Весо,

че паднал съм убит…

— Стига! — извика прокурорът, целият зачервен от яд, и махна с ръка. — Вържете го!

Фелдфебелът изтича и докато връзваше ръцете му зад кола, а после и очите му с кърпа, осъденият продължаваше да пее и гласът му се носеше в задремалия покой на горещия августовски ден като тихо стенание, което постепенно заглъхваше и умираше, задушено в гърлото.

Хората не издържаха и се люшнаха напред. Чуха се сподавени хълцания на жени, които вадеха кърпички и триеха сълзите си, чуха се и протести, тежко и басово ръмжене на мъже, кашляне, ропот. Наистина ли ще го разстрелят? И какво правят те тук?

Народът напря, пръстенът се огъна и разчупи. Но в същия миг поручикът, който стоеше пред взвода, изтича с извадена сабя на десния му фланг, застана там, побави се около една секунда и като вдигна сабята, изкомандува:

— Взво-од, мир-но!

Веригата на войниците се изпъна.

— За стрел-ба! — извика офицерът и тутакси след това: — Огън…

Минута още на колебание и тишина, ужасна, зловеща тишина, изпълнена с напрежение, и… команда:

— Бий!

Екна залп. Видях как краката на войника се подгънаха, как тялото му омекна и се свлече, но не можа да падне, понеже ръцете му бяха завързани отзад на кола, и само главата му увисна на гърдите.

— Аааа — ревна тълпата и всички, които и не подозираха каква ще бъде гледката, побягнаха.

Една офицерска жена припадна, на друга й стана зле, а един мъж, като размахваше заканително юмруци, ругаеше високо и псуваше офицерите.

Онемял от ужас, аз гледах, но нищо не виждах. Наистина ли бяха го убили? Дойдох на себе си, когато войниците, строени по четирима, минаха покрай мен с пушки на рамо и с твърда, стегната стъпка се отдалечиха под гърма на барабанчетата. Изтичах подир бягащия народ и се прибрах у дома. Легнах, завих главата си с одеялото и до сутринта спах дълбоко и непробудно, без никакви сънища, сякаш бях бит жестоко до смърт и ми бяха отнели последните сили.

Този ден и всички следващи дни, които помня, минаха за градчето като кошмар, в който се бе разиграла една ужасно жестока драма. В нея уж нямаше виновни, а всъщност всички бяхме виновни. Аз знаех причината на тая глупава драма, но я пазех като тайна и от угризение на съвестта не можех никъде да си намеря място. Ходех по цял ден като замаян и все ми се струваше, че и аз съм виновен за смъртта на войника.

Постепенно случката се позабрави, избледня в съзнанието на хората и те почти не си спомняха за убийството на капитан Папанчев, нито пък за разстрела на войника, а си спомняха само песента и я пееха винаги, когато се съберяха на разговори. Тя се носеше из градчето като спомен за една легенда, станала неизвестно кога и къде, но от която човешкото сърце, веднъж докоснато, трепти и звъни като струна.

Борба за хляб

Майка ми все още работеше в тютюневия склад. Връщаше се привечер, за да се залови веднага за домакинската си работа. Понякога закъсняваше и тогава за нас се грижеше баба, която ни прибираше от улицата, нахранваше ни, слагаше ни да спим, а после сядаше да я чака.

Една вечер мама се върна много късно. В просъница чух как тя отвори вратата и влезе бързо в стаята. Баба, задрямала с хурката в ъгъла, скочи да я посрещне. Аз се събудих.

— Защо толкова късно, ма Тоте?

— Бях на събрание, мамо.

— Пусти да останат и събранията ти! — започна да кълне баба. — Не виждаш ли, че няма кой да прибере и нахрани децата ти, мари? Аз съм вече стара, пък и болна, и не мога, а кака ти Елена не иска вече…

— Е, няма да умрат за една нощ, ако си легнат гладни!

— Стига, проклетнице! Ти пак своята знаеш и никого не слушаш, ама тия събрания ще ти изядат главата…

— О, мале, я мълчи, като не разбираш! — възразяваше й майка ми. — Че може ли една работничка като мене да не се интересува от политика?

Аз смътно долових, че спорът между тях се бе изострил и че те скоро ще се скарат, затова шумно се прозях и се размърдах в леглото, за да ги предупредя, че съм буден. Двете замълчаха известно време, после продължиха разговора си тихо, почти шепнешком. Сънят ме унесе и скоро потънах в дълбок мрак.

На другата сутрин пак не намерих майка си, пак изтичах на улицата и пак игрите ме увлякоха дотолкова, че забравих всичко — и разговора, и майка си.

Един ден рано следобед попаднах на главната улица, недалеч от пазарния площад, дето се намираше тютюневият склад.

Беше в началото на ноември. Валеше тих дъждец. По улиците, разкаляни и покрити с локви, не се виждаха хора. Тук-там трептяха като светулчици първите светлинки на запалените газени лампи в ниските дюкянчета и работилнички. Само от време на време се мяркаше мъж или жена, наметнати с платнище или шал, прибягваше куче или котка и пак всичко затихваше. Глухота и пустош… и сив есенен здрач, който бавно падаше и тегнеше над смълчания градец.

Бос, само по рубашка, измокрена от дъжда, с изкаляни до глезените крака и напукани, изранени от студа пети, аз вървях по улицата и не ме плашеше ни дъждът, ни това, че се бях отдалечил твърде много от нашата махала, от нашата улица, от нашия дом. Правеше ми силно впечатление и много ме забавляваше гледката, която се разкриваше пред мене. Макар че ми беше студено и зъзнех, продължавах да се мъкна покрай редицата дървени постройки и да надзъртам през малките, с потъмнели стъкла прозорчета. Тук виждах, наведен над бангото си, обущар да чука и набива клечки в разпраните вехти подметки, там побелял шивач кърпеше някаква дреха, а в бакалничката дремеше пред празния тезгях продавач и чакаше клиенти. Миришеше на газ, на катран, на кожи и цървули. Аз разглеждах всичко това с разгарящо се любопитство и ту се мъчех да се задържа по-дълго време пред осветеното прозорче, ту една мисъл, че съм се застоял много, ме жегваше и бързо тръгвах към склада.

Изведнъж в края на улицата се спрях. Порази ме един афиш, залепен върху зида на съседната къща. Изненадан и дори мъничко смутен, аз се взрях в картината, изобразена на афиша.

Висок, снажен мъж със запретнати ръкави на червената си риза, в син дочен панталон и кожена престилка през раменете — безспорно работник — държеше в ръцете си червена метла с дръжка и с един замах измиташе няколко други мъже, но много по-дребни от него, едва ли не като джуджета, смешни и жалки, облечени в странни и непознати за мене дрехи — с дълги черни палта, разтворени отзад като крилцата на лястовичка, с високи шапки и бомбелии обуща, каквито носеха само богаташите в града. По движенията и енергичния израз върху лицето на работника, по уплашените погледи на малките шишкави мъже, които се търкаляха в краката му, аз подразбрах какво е искал да каже с рисунката си художникът. Но почти нищо не разбрах от това, което бе написано над нея: „Пролетарии от всички страни, съединявайте се!“.

Пролетарии! Какво значи тая дума?

И като сричах, аз се опитах да прочета позива по-долу: „Работници и работнички, да защитим делото на руските работници и селяни! Преди три години руският пролетариат извърши своята велика революция и смъкна от власт капиталистите и помешчиците. Днес в Съветска Русия хората мирно строят социализма, но световната реакция нахлу и обрича страната на гибел. Интервентите грабят градове и села, ограбват народа, безчинствуват. Докога ще търпим? Ще позволим ли да загине делото на социализма? БРСДП ви кани утре на протестен митинг…“. Не успях да прочета написаното докрай. Някой сложи ръка на рамото ми, наведе се и ме попита уплашено:

— Ванко, какво правиш тук сам по това време?

Обърнах се. Беше майка ми. Зарадван, аз я прегърнах през шията и извиках, като посочих афиша:

— Виж, виж, мамо, как този работник гони богаташите!

Мама се засмя.

— Виждам, сине. Афишът е наш, на нашата партия…

Тя ме наметна с шала си, хвана ме за ръка и ме поведе към дома.

— Защо си излязъл в това време? Нали ще простинеш?

— Исках да те посрещна…

Мама ме прегърна и целуна.

— Ох, маминото! — каза тя с треперещ глас и видях на очите й сълзи. — На мама мъжът… Ако баща ти е един такъв и не се сеща, барем ти дано станеш човек! А то… топла дума от него не чух, радост вкъщи не видях… — и тя млъкна, сподавила плача си.

Ние повървяхме известно време мълчаливо и я попитах:

— Мамо ма, какво е това партия?

Майка ми трепна, погледна ме учудено и като се усмихна, започна да ми обяснява:

— Партията, Ванко, това е… това е…

Разбрах, че бе изпаднала в голямо затруднение и вече съжалявах, задето я попитах, но тя скоро се окопити и ми отговори:

— Партията е наша организация… на работниците. Тя ни ръководи в борбата против господарите…

— Против капиталистите ли?

— Да, против тях — кимна тя. — А ти откъде си научил тия работи?

— Видях ги на афиша. Там пише и една друга дума: революция… Какво е това революция?

— Бунт, сине. Хората искат да живеят добре, да има работа и хляб за всички…

— А пролетарии какво е, ма мамо?

Тя се замисли за момент.

— Пролетарии сме ние, Ванко, аз и ти, че си нямаме нищо. Пролетарий е и баща ти, и всички хора, които работят и с труд изкарват хляба си.

— Аха, сега разбрах! — заподскачах аз след нея. — Ами какво е това митинг?

— Митинг? — Мама махна с ръка. — Е, това утре ще научиш. Утре ние ще имаме митинг. Ще дойдеш и ти с мене. Нашата партия иска…

— Коя е вашата партия?

— Българската работническа партия.

— Тая, която е написала афиша ли?

— Да, сине. Ама хайде, стига вече! Малък си още, а като пораснеш, сам ще научиш всичко. Утре следобед ела и ме чакай пред склада, заедно ще идем на митинга!

Влязохме в затоплената стая. Баба седеше до запалената печка и разказваше на сестра ми приказки, както на мене едно време, и ни чакаше. Като ни видя така измокрени, тя стана и се разтича да донесе сухи дрехи, за да се преоблечем. После започна да мърмори недоволна, че не съм се обадил, а съм се измъкнал, без да ме чуе и види. Мама сложи и нареди софрата. Но аз не ядох, развълнуван от мислите, които бе събудил афишът у мене. Взех само два-три залъка от топлата питка, сръбнах веднъж-дваж от зелевата чорба и побързах да си легна, та по-скоро да мине нощта и да дойде другият ден…

А на другия ден, щом се върнах от училище, хвърлих учебниците си на миндера в малката стая и без да се обадя на баба, изприпках навън. Беше още твърде рано за срещата с майка ми. Но търпи ли детското сърце?

Докато тютюноработниците не бяха напуснали склада, аз скитах из улиците. Дъждът престана и калта изсъхна. Градецът се бе посъживил след студената и дъждовна нощ. Хората ходеха развеселени и доволни. А като че нарочно грееше едно топличко слънчице — да не му се нарадваш! Аз ходех по чистите, изметени улици и се чувствувах щастлив, както никога досега…

Тъкмо се спрях пред един манифактурен магазин и се заплеснах в наредената на витрината стока, майка ми дойде и ме дръпна за рамото.

— Хайде, Ванко, че закъсняхме! Другарите тръгнаха и сега трябва да ги догонваме…

Тя ме хвана за ръката и ние се спуснахме подир отминалата върволица мъже и жени — работници от близките предприятия. Настигнахме последната група и се наредихме на опашката.

— Къде отиваме, ма мамо?

— Нали ти казах вчера? На митинг!

— А къде ще бъде той?

— Там на площада пред партийния клуб…

Скоро се озовахме на малкия площад оттатък реката. Тук имаше прост, но величествен паметник от гранит с образа на мъж със скромен вид, но с поглед, който говореше направо за силата на характера му и за извършения от него подвиг. Бях чувал, че този чуден мъж се казвал Тодор Кирков — комита и бунтовник, обесен от турците на същото това място, дето сега щеше да стане митингът, и ми стана много радостно, че и аз присъствувам тук.

Събрал се бе не много народ. Но по тесните криви улички откъм Вароша и по стария покрит дървен мост откъм Хармането и Дикисаня идеха още хора. Оживлението растеше. От разни страни се чуваха викове, закачки, смях. Постепенно площадът се изпълни с групички от по двама-трима души. На гърдите на всички бяха окачени червени лентички. Обзет от нетърпение, поглеждах към вратата на старата двуетажна сграда, в която се помещаваше партийният клуб. Кога ще започне митингът?

Най-сетне на малкия дървен балкон се появи висок, слаб мъж, облечен в дълъг черен жакет, с бяла яка и черна връзка, приглади разрошената си коса и като замахна с ръка, извика с гръмлив глас:

— Другари и другарки, запазете тишина! Откривам нашия митинг и давам думата на…

От шумните възгласи и викове, с които хората се събраха долу под балкона, не можах да чуя повече нито дума. Но скоро всички утихнаха и вперили очи натам, притаили дъх, слушаха и чакаха.

— Кой е ораторът? — обърна се към мама един хлебарски работник с побеляла от брашно престилка.

— Не знам, другарю — отвърна тя, — сега ще видим…

— Тссттт, пазете тишина! — подвикнаха им от разни места и мама му даде знак да мълчи.

До мъжа, който откри митинга, застана друг, но не тъй висок, слаб и сух, а по-едър, облечен в също такива черни дрехи, със също тъй буйна, дълга коса, паднала на раменете му. Като постоя няколко секунди мълчалив, впил острия си орлов поглед високо някъде над главите на хората, и като почака да утихнат шушуканията, той вдигна ръка и изведнъж заприказва бързо и сърдито, сякаш се караше с някого.

— Никола Тутракански! — каза някой с възторг и аз видях как очите му пламнаха от вълнение.

Ораторът започна речта си. Гласът му, остър и креслив, се понесе като светкавица над главите на хората, а думите му пълнеха сърцата с недоволство и готовност за борба:

— Нека думбазите разберат, че ние сме сила и че щом кажем, те трябва начаса да отстъпят…

— Бравооо! — викнаха всички в един глас и чести разпокъсани ръкопляскания заглушаваха речта на оратора.

Площадът ехтеше от викове. Хората все повече и повече се разпалваха. Някъде свиреха с уста. Напрежението растеше. А думите на оратора летяха като огнени птици…

Но тъкмо в най-разгорещения момент, когато ораторът сипеше закани срещу капиталистите — градските думбази и селските тузове, — от широката врата на участъка, някога хан, се изви като вихрушка и връхлетя срещу хората отряд конни стражари с извадени саби. Тълпата се стъписа. Ораторът млъкна. Всички обърнаха погледите си към онази страна, отдето идеше конският тропот.

— Какво има, другари? Какво става там? — питаха от разни места.

— Стражари! — отговаряха им накратко.

— Какво искат?

Отговор не последва. Там, дето се бе врязал отрядът на конните стражари, настана суматоха. Чуха се писъци. Някой изрева. После изпищя свирка и конниците напънаха срещу хората. Един пълен пристав, яхнал бял кон, размахваше бича си, шибаше по гърбовете, по раменете, по главите и ревеше на цяло гърло:

— Раз-пръс-кайте се!

Отнякъде изскочи мъжът, който откри митинга, хвана коня за повода и като го задърпа, закрещя:

— Стой! Кой ти даде това право?

— Махай се!

— Митингът е разрешен…

— Кой го е разрешил?

— Конституцията! — извика смелият мъж и дръпна още по-силно повода.

Конят изцвили и се изправи на задните си крака. Приставът едва се задържа на седлото. Разгневен, той се понадигна на стремената и замахна с бича си.

— На-азад! Аз съм конституцията!

Чу се свистене във въздуха. Бичът описа дъга и с плясък се усука около главата на мъжа. По лицето му се бе изписала тъмночервена ивица. Неколцина по-смели се спуснаха и го подкрепиха да не падне. Като държеше все още с едната си ръка повода, с другата той бършеше кръвта от лицето си и викаше:

— Палачи!… Убийци!…

— Удряйте! Бийте! — размахваше бича приставът и конниците започнаха да тъпчат наред всеки, който се мернеше пред очите им.

— Уууу! — зарева народът, люшна се и побягна.

Стражарите като че чакаха тъкмо това. Те се впуснаха след бягащите и удряха с тъпото на сабите си, където им попадне. Писъци и охкания изпълниха площада.

Свит до майка си, аз видях как сабите святкаха като огнени езичета над главите на хората. Уплашен и отмалял, затворих очи и се отпуснах в ръцете й…

Когато се свестих, видях, че един стражар бе спрял коня си до нас и като размахваше сабята си, питаше:

— Ами ти, ма, какво правиш тук с това дете?

— То не е твоя работа! — отговори мама и се притисна до паметника на Тодор Кирков.

— Кучка! — изрева той и замахна. — Като те ударя…

— Я се опитай! — погледна го презрително тя, като вдигна дясната си ръка да се запази с лакът, а с лявата ме прегърна.

Няколко мига двамата се гледаха диво като зверове, които се дебнат, после мама, разбрала, че той ще я удари, започна с по-тих, почти умолителен глас:

— Ти нямаш ли жена и деца, бе, та си залетял такъв, а? Не те ли е грях от бога! Народа си тръгнал да сечеш…

Види се, думите й му подействуваха, защото той се разколеба и както беше замахнал да стовари сабята си върху раменете й, тъй и остана с вдигната във въздуха ръка.

— Хайде отивай си! — каза той задъхано и се понамести на седлото.

Видях лицето на мама в тоя миг. То беше бледо като на мъртвец, но тъй строго и тъй решително, че се възхитих от нея. Дребничка и безпомощна пред него — едър и силен, яхнал разлютен чер жребец, — тя беше дори смешна в своята поза и ако не беше погледът в тъмните й очи — горещ и искрящ като пламък, — разсърденият като звяр стражар нямаше да се разколебае и отстъпи. Той обърна коня, пришпори го и полетя към другия край на площада, дето тичаха и се препъваха още хора.

Аз и майка ми постояхме до паметника още минута-две уплашени и объркани, без да знаем какво да правим. Най-сетне тя се опомни и като ме помъкна след себе си, двамата побягнахме по улицата към железния мост, през който се отиваше в другата част на града.

По широкия свят

Бях в трето отделение, когато постъпих на работа в сладкарското дюкянче на Наня Серафимова, вдовица на убит през войната. Сутрин ходех на училище, а следобед грабвах тавата с банички и тръгвах да продавам из улиците. Много често баба Наня и дъщеря й Фроска оставаха у дома си, за да приготвят нова стока, и тогава аз се изправях зад тезгяха с бяла престилка и запретнати ръкави като истински търговец.

Чудно бе сладкарското дюкянче на старата търговка! По рафтовете имаше наредени тави с най-различни тестени произведения — баници със сирене или захар, със сироп от череши или с лапад, меки и пухкави курабии, рохки масленки и от онези пръхкави и ронливи сладки, които наричаха целувки; на малката витрина бяха изложени и блестяха на слънцето буркани с шербет, а бонбони, бонбони — различни по големина, форма и цвят, — колкото искаш, да се наситят очите!

Добра търговка беше Наня Серафимова. Тя умееше да приготви и подреди стоката си. Помагаше й в работата Фроска, млада и хубава жена, омъжена за подофицер, но изоставена от него и затова беше малко тъжна, със замислен поглед в тъмните си очи. И тя, и майка й се славеха като опитни продавачи, които леко примамваха клиентите. Те бяха тъй внимателни и любезни, тъй гласовити, че никое мъжко сърце не устояваше на техните покани и особено на погледа на младата жена. А сергията им пазарен ден на площада беше най-хубаво подредена и около нея се трупаше най-много народ.

В дни, когато имаше някакъв голям църковен празник в града и улиците се оживяваха от селяни, Наня Серафимова ме повикваше при себе си още от сутринта и като ме потупваше по рамото, казваше ми ласкаво:

— Я хайде, Ванко, да закараме количката на Сърпазар, че днес е най-добрият ден за нас! Нали знаеш, сине, че ден година храни!

Аз се залавях за стръките и впрегнат като кон, теглех препълнената със стока количка, а Наня Серафимова и Фроска вървяха след мене горди и наперени, пременени в най-новите си дрехи и с най-скъпите си накити. Гледката беше тържествена и мило бе на човек да ни гледа отстрани как шествуваме по главната улица на Ловеч.

В края на лятото, през най-горещите дни на август, в околността на близкия градец Троян всяка година се откриваше голям панаир в чест на храмовия празник при манастира. Наня Серафимова не пропускаше година да не отиде там и да се върне доволна и щастлива, донесла в кърпа, вързана с два възела и пъхната в пазвата й, сухи пари за черни дни.

Един ден тя ми каза:

— Хайде, Ванко, стягай се, сине, че утре тръгваме за панаира в Троян!

Не бях ходил никога на панаир и затова много се зарадвах. Целия ден и цялата вечер, късно до полунощ, ние се готвихме за път. Натоварихме каруцата със стока, подредихме храната и завивките, натъкмихме всичко, от което ще имаме нужда, и едва тогава се прибрахме горе да спим в тяхната стая. Каруцарят остана на двора при кончето да пази стоката.

Сутринта станахме рано, още в зори, и като проверихме още веднъж стоката, тръгнахме на път. Щом излязохме през широката порта на улицата, баба Наня се обърна на изток, прекръсти се три пъти, поклони се ниско и ни догони засмяна и щастлива, изпълнена с необикновена енергия и желание за печалба.

Току-що съмваше. Слънцето още не бе изгряло, но светлината му проникваше иззад Стратеш и къпеше в позлата малките облачета, а синевината на небето все повече и повече избледняваше. Лек хлад ме караше да потръпвам и да се свивам в късото си палтенце. Здрач изпълваше улиците — тихи и пусти, със спуснати ролетки на магазините, с капаци по прозорците на малките дървени дюкянчета. Никъде не се виждаше жива душа. Само тропотът на колелетата и пръхтенето на дръгливото конче нарушаваха тишината.

Изминахме мълчаливо пътя до новото шосе, което водеше за Троян, без да срещнем някого. Едва когато стигнахме стръмния склон на Башбунара — една от най-красивите местности в околността на Ловеч, — от крайния двор излезе стара жена със стомна и метла в ръце, за да полее и измете тротоара. Тя се спря пред нас, поколеба се какво да прави, па като се сети, засмяна попита:

— На панаира ли, Нанке?

— На панаира, бабо Нацо — отговори весело Наня Серафимова и поздрави, — добро утро!

— Ха, нека да ти върви като по вода! — извика баба Наца и разля стомничката подир нас.

Дори и аз почувствувах колко леко ми стана от тая благословия. Всички закрачихме по-бързо и оживено, а на лицата ни се бе изписала надежда, че думите на бабата ще се сбъднат.

Пътят минаваше над самата река, която се виеше покрай високите скали. Ниско долу, между пътя и реката, беше Башбунар със сенчестите алеи под гъсто преплетени, надвиснали клони на явор и бук, с две малки и една голяма чешма, от която бликаше буйна и студена вода. За тоя Башбунар, неразделна част от историята на града и свързана с живота на ловчанци, се пееше една стара песен:

Там, дето тече на Башбунар водата,

там си белеше бяла Анаста платната…

Тази местност — романтично кътче, дето младите намират усамотение и покой за своите мечти, а старите място за отдих и спомени — е влязла в моя живот като нещо много скъпо и мило, без което не мога да си представя Ловеч и неговата околност. Дори и тогава, още дете, аз много се развълнувах, когато се намерихме високо над нея и се спряхме за момент да погледнем още веднъж потъналия в здрач и тишина град.

Пред погледа ми се разкри чудна картина.

Отсреща, на другия бряг на Осъма, по стръмния склон на Стратеш се гушеха една над друга старинните къщурки на Вароша с техните малки, но чисти и подредени дворчета, с лозниците при входа и с дървените чардаци и малки решетъчни прозорчета, над които се тъмнееха покривите с тежки каменни плочи, почернели от времето и заловили плесен и мъх. А над тях се издигаше крепостта, останала от времето на Иван-Асен или може би от още по-раншно време, когато оттук е минавал един от главните пътища на Римската империя.

Ловеч дремеше под утринната омара и на мене ми беше приятно да гледам отвисоко тая негова забележителна част — най-старата, но и най-пълната с романтика и спомени.

Ето и Пресечената скала!

Пътят извиваше надясно и се разделяше с реката, като се провираше през проход, издълбан в скалите преди повече от петдесет години.

Странна история има тая Пресечена скала.

Някога пътят за Троян водел от другата страна на реката, по десния бряг, но бил тежък и неудобен. Пътниците губели много време и сили, бивали излагани на не една опасност. По-късно, когато градчето забогатяло и започнало да търгува не само с полските села по долното течение на Осъма, но и с Троян, и със селата по горното течение, общинското управление решило да измести пътя.

Започнал се строежът на шосето. То трябвало да мине по левия бряг, почти под самите скали, дори да се вреже някъде в тях и да пресече направо проточилия се над реката хребет. От Италия дошли специалисти — тунелджии и каменари — и се заловили да пробиват скалата. Ехтели от взривовете околните върхове, бумтяла долината от ударите на чуковете, а камъни хвърчали чак до Башбунар и смущавали песента на славеите. Денем ловчанци не могли да се успокоят, но затова пък вечер, до късна нощ, по улиците се чували песни, дрънчали мандолини и китари, звучала приятна италианска реч.

Скалата била победена, пътят пробит и шосето — бяло и прашно — сега се проточваше покрай реката, под надвисналите сини скали.

С громолене каручката навлезе в пролома. Аз много пъти съм минавал оттук и винаги съм имал чувството, че дългият скалист хребет отделя Ловеч от останалия свят, макар проходът при Пресечената скала да е бил отворена врата за хората…

Огледах се с някакъв спотаен страх. Наоколо беше тъмно, като че се намирахме в тунел, и влажно, студено. По високите грапави стени, тук-там покрити с мъх и жилави дребни бурени, се стичаха капки. Долу, покрай шосето, в канавките се бе събрала синкавозелена и прозрачна вода. Там подскачаха жаби и се гушеха дъждовници. Тръпки ме побиха и аз побягнах напред, за да настигна каруцата. Гласът ми, притихнал и дрезгав от утринния хлад, прозвуча някак остър и креслив:

— Бабо Нанке, чакайте ме!

— Е, хайде, бързай, Ванко, време няма, сине!

Настигнах ги тъкмо в момента, когато те излизаха от прохода.

Спрях се прехласнат и очарован.

Слънцето бе изскочило над хоризонта и светлината, надделяла редкия, разпръскващ се мрак, къпеше цялата долина, ширнала се пред погледа, додето очите ми видят.

Аз поех дълбоко свежия и прохладен въздух, поразкърших рамене и съживен, стоплен от слънчицето, с чисто, възторжено детско сърце закрачих към широкия свят.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.